I 10 WILH. liK.MAN. 



Kådan utsipprar, som bekant, i en afskärningsyta ur splinten och 

 ej ur kärnan.* Afhugges en kvist, hvari ju i allmänhet en stor kärn- 

 bildning finnes, öfverdrages ju denna sällan med kåda från splinten, 

 hvarigenom de sedvanliga rötkvistarna uppstå. Har genom en större 

 bläckning virket omkring kvisten blottats, afdunstar vattnet från splinten, 

 cellerna dö, hvarjämte de förlora sin förmåga att öfvervalla kvisten. 



Skall man alltså genom barkning framlocka hartsutgjutning få alltså 

 bläckorna ej göras för stora,** hvarjämte endast k\i.stfria delar af stam- 

 men få barkas. 



Men hartserna uppstå ej endast på ytsidan af träden utan äfven 

 inne i själfva virket (töre). Denna bildning möjliggöres genom terpen- 

 tinens oxidation. Huru denna bildning sker känner man ännu }-tterst 

 ofullständigt. 



Processen försiggår i döda, icke vattenförande celler, enär annars 

 oxidation skulle vara omöjlig. Exempel härå se vi i kärnan hos tallen, 

 som ju ej är vattenledande och vida hartsrikare än splinten. 



Göres ett horisontalt inhugg i splinten \id nedre delen af en tall, 

 upphör splintens vattenledande förmåga inom den ofvan inhugget be- 

 lägna delen, hvarefter gifvetvis luft upptränger i de tomma cellerna. 

 Såras samtidigt trädet genom barkning i vertikal led, uppstår så att säga 

 en retning, hartsutflöde äger rum och genom den luft, som lätt kan upp- 

 tränga genom de nu tomma cellerna i splinten, äger oxidationen rum, 

 hvaraf en törebildning blir en följd från inhugget och ett stycke, c:a i 

 dm., ofvan det ställe, där barkningens lutar. Afven på utsidan af trädet 

 uppstår ett tjockt kådlager. Det är gifvet, att största törebildningen 

 skall äga rum vid ytsidan af splinten och att densamma skall minskas 

 undan för undan inåt. Där den upphör, synes dock en tvär gräns, enär 

 de utanför belägna vedpartierna äro vattenförande och i dessa är ju 

 törebildning omöjlig. Det är gifvet att törebildning äfven uppstår i den 

 under inhugget belägna delen af virket (fig. 2). 



Gynnsamt för processen torde det vara, om ärsringarna äro breda, 

 d. v. s. de vattenförande cellerna stora, då oxidation lätt kan ske, hvar- 

 emot törebildningen går saktare, om årsringarna äro mycket små (fig. i). 

 Följaktligen böra de friställda tallarna vara de för impregnering genom 

 törebildning lämpligaste. 



Får en barkad eller obarkad timmerstock kvarligga i skogen, börjar 

 denna snart nog »blåna», d. v. s. öfvergå till förruttnelse innan töre- 



* H. Mayer, Das Harz der Nadelhölzer. Berlin 1894. 

 ** Bläckorna göras olika stora hos olika träd, så att å frodvuxna tallar, som ha 

 största kådutflödet, göras bläckorna störst och hos de marvuxna minst. Se Beskrifning om 

 tall- och grankådans användande. Stockholm 1830. 



