128 FRÅN 1903 ÅRS RIKSDAG. 



att Riksdagen måtte antaga förändrad lydelse af i § i det föreliggande 

 kungl. skogslagsförslaget — af följande innehall : 



§ I- 



Skogsmark, tillhörig enskilde, mä ej ödeläggas; och bör jordägare eller 

 innehafvare af afverkningsrätt, vid afverkning tillse, att å marken, sä vidt den 

 ej brukas till trädgärd, åker eller äng, eller användes till byggnadstomt eller 

 annat dylikt ändamål, fröträd kvarlämnas eller annan åtgärd för befordrande 

 af skogens återväxt vidtages. 



Uraktlåtes detta, må domstol vid vite förbjuda allt anlitande af skogen 

 ä ifrågavarande lägenhet till annat än husbehof, intill dess jordägaren eller 

 afverkningsinnehafvaren styrkt, att ny skog ä det förödda fältet uppspirat. 



Afbrytes ej slik förödande skogsafverkning sä snart vederbörande åkla- 

 gare låtit därom bevisligen tillsäga den, som arbetet leder, äger Konungens 

 befallningshafvande, på anmälan, däremot förelägga vite, intill dess domstol i 

 saken furordnat. 



Öfverträdes vitesförbudet, meddele Konungens befallningshafvande oför- 

 töfvadt till öfverträdelsens förhindrande handräckning, och den skyldige er- 

 sätte däraf härflytande kostnader; 



samt att i öfriga §§ af skogslagsförslaget sädana förändringar och bestäm- 

 melser, som blifva en följd af den utaf oss föreslagna förändrade lydelsen af 

 lagförslagets första paragraf, af Riksdagen vidtagas. 



Skulle detta förslag, till följd af formella skäl, icke vinna Riksdagens 

 godkännande, anhålla motionärerna, 



att Riksdagen måtte hos Kungl. Maj:t anhålla om ny utredning och 

 förslag i den riktning, som de i denna motion begärt. 



Hr A. T. Cnilheiiii-GyUeiisköld (Andra Kammaren, motion n:o 147) anser, 

 att skogsvärdsstyrelsen i första hand bör vara den undersökande, rådgifvande 

 och förmedlande länken emellan den enskilde ä ena sidan och den dömande 

 eller beslutande myndigheten (Konungens befallningshafvande) å den andra, 

 och att därför den anmälan, som i lagförslagets § 2 omförmäles om vansköt- 

 sel, bör ske till skogsvårdsstyrelsen och icke till Konungens befallningshafvande. 

 Vidare önskar motionären, att i lagförslaget mä angifvas, hvad som är att 

 hänföra till skogsmarks eller skogs vanskötsel och föreslår därför ett tillägg 

 till § 2, att som vanskötsel skall räknas: 



a) om skog på skogfatiig ort är sä totalt kalhuggen, att den icke har 

 visst minimiantal t. e.x. 25 stycken grobart frö gifvande fröträd per hektar 

 med jämn fördelning af träden på arealen. (Är kalhygget äter på alla eller 

 de flesta och största sidorna omgifvet af skog, som sätter grobart frö, så 

 synes ingen föreskrift om kvarstående fröträd erfordras, såvida kalhygget 

 icke är mycket stort.) 



b) niii uppvä.xt efter kalhuggning obehörigt betas af fär och getter under 

 de tio första åren af ungskogens växttid, 



c) om pä kal ljungmark ljungen afbrännes, 



d) om skogen genom ägarens vållande är brandskadad, och 



e) om skog eller del däraf genom ägarens åtgärd lider af vattendämning, 

 sä att marken blir försumpad. 



Då dessa föreskrifter endast kunna gälla barrskog och björk, ifrågasätter 

 motionären, att till vanskötsel af bok- och ekskog bör hänföras: 



