MEDDEI.VNnEX. 143 



Den s. k. skogssködingen i värt land berodde nog mindre därpå, att 

 det afverkas för mycket, utan fastmer därpå, att för litet göres för föryngringen, 

 sä att det förbrukade ej ersattes. Detta kan endast rättas genom en förbättrad 

 skogsskötsel. 



De k. propositionerna till innevarande riksdag föreföllo talaren lägga väl 

 mycken vikt vid sjäifva lagen, under det att 1896 års skogskommitté framför 

 allt sökt insätta lefvande organ som drifkrafter i skogsskötseln. Det är frukt- 

 löst att med lagbud tvinga folk att sköta sig väl och ekonomiskt: en lag kan 

 endast pä sin hrijd hindra de värsta missbruken; god skogsskötsel kan den 

 aldrig framalstra. 



Till detta mål kan staten endast medverka pä tvä sätt : genom eget 

 exempel af god ekonomisk skogsskötsel pä under statsförvaltning stående skogar 

 och genom att stödja, vägleda, bispringa den enskilde skogsägaren i hans sträf- 

 vanden för god skötsel af sin skog. Vikten af detta första ser man däraf, 

 att frän orter, där statens skogar äro bäst skötta och gifva god uthållig af- 

 kastning, finnes det starkaste intresset för och tron pä skogsfrågans lyckliga 

 lösning, under det att i orter, där förhållandet är motsatt, motståndet tager 

 den form, att forstliga fackmän äro obehöfliga, forstlig kunskap af intet 

 värde samt att kontroll och värd öfver skogarna skötas bäst af kommunala 

 besiktningsmän. 



Det andra sättet, hvarpå staten kan befordra skogsskötseln i landet, är 

 såsom vägledande och understödjande. Talaren ansåg därför förslaget om 

 skogsvärdsstyrelsers inrättande såsom det viktigaste af de nu framlagda. Om 

 dessa med intresse och kraft toge sin uppgift — mindre som polismyndig- 

 heter än som undervisande, stödjande, uppmuntrande ~ och därvid under- 

 stöddes af verkligt goda forstliga krafter, vore talaren öfvertygad, att ett godt 

 uppslag vore gjordt i skogsfrågan, men därtill kräfdes också, att dessa styrelser 

 hade till sitt förfogande medel för att kunna åstadkomma resultat med sitt 

 arbete. 



I detta hänseende hade K. Maj:t upptagit ett gammalt förslag, äfven af 

 skogskommittén förordadt, nämligen det om skogsvärdsafgifter. Mot detsamma 

 kunna nog anmärkningar framhållas, och man mä ej undra öfver, att mot- 

 stånd mot detsamma reser sig, i synnerhet om dessa betraktas som rena skatter, 

 af staten pålagda en viss näring, hvilken åsikt skarpast framträder hos en 

 motionär i 1 :a kam., som vill att dessa afgifter delvis skola, utan att komma 

 skogsvärden till godo, inflyta till statsverket bland öfriga statsinkomster. Dessa 

 betänkligheter försvinna dock väsentligt, om dessa afgifter återgå till den ort, 

 hvarifrån de härflutit, till ortens skogars fromma. 



Den nu föreslagna lagen torde frän synpunkten af ingrepp i den enskildes 

 fria dispositionsrätt innehålla ett minimum, sä vidt man alls vill söka före- 

 bygga, att den ena stora landssträckan efter den andra af vårt land ödelägges 

 och göres skoglöst. 



En utarbetad motion, som föreslår en s. k. dimensionslag för särskildt 

 Västernorrlands, Jämtlands och Gefleborgs län, föreligger äfven. Denna lag afser 

 något helt annat än den af K. Maj:t framlagda, nämligen att i dessa pä skogs- 

 mark rika trakter skydda skogsbeståndet genom att endast träd af grofva 

 dimensioner fä afverkas och pä samma gång upprätthälla den sågverksindustri, 

 af hvilken dessa orter äro så beroende. Mot en sådan lag ställde sig talaren 

 ej afvisande, förutsatt att till afverkning tillåtna dimensioner ej sättas för 



