MEDDELANDEN. 145 



vi äga i våra skogar, hvilkas bevarande såväl i fredens som i ofredens dagar 

 skall blifva till stort gagn. Svära tider kunna stunda, våra hem och våra 

 gärdar kunna blifva ödelagda, landet kan utarmas genom krig. Att då i nödens 

 stund kunna hafva en lätt tillgänglig ocli lätt afsättningsbar handelsprodukt 

 att gripa till är ovärderligt. En sådan äga vi i våra skogar. Med den foster- 

 landskänsla och sarahcirighetskänsla som allt meia göra sig gällande inom nationen, 

 bör raan kunna påräkna att talet, -apres nous le déluge», hädanefter skall 

 förklinga ohördt inom nationen — det är ett tal, som ej är värdigt svenske män. 



läiitnästarcii Sxlvan ansåg att § i af lagförslaget är otydlig och betviflade, 

 att hvem som helst kan afgöra, när återvä.xten äfventyras. Besiktningsmännen 

 kunde äfven lätt misstaga sig. Det hände nämligen ibland, att det dröjde 

 länge, innan ny skog uppspirade, men till sist infann den sig ändå. Af stor 

 vikt vore, att skogsvärdsstyrelsen utgjordes af lämpliga män, hvilka borde hafva 

 tjänstemannaansvar, dä de skulle draga sig för att fälla för lättvindiga omdömen. 



Talaren fann det härdt, att en person, som blir ålagd skaffa äterväxt 

 och af en eller annan orsak ej gör det, blir belagd med böter, som kunna 

 komma att aftjänas i fängelse. Äfven vore det väl strängt, att det olofligen 

 afverkade virket skulle tagas i beslag. 



Till sist nämnde talaren, att hans kritik af förslaget härrörde af erfarenhet 

 frän de små Gottlandsförhällandena, och att tillståndet i andra trakter af 

 värt land möjligen kunde ställa frågan i annan dager. 



Ofreriiiiiniäslnrcii 'Hi^^ciliithn förvånade sig öfver, att lagförslaget ej särskildt 

 talar om skydd för husbehofsvirke, och omnämnde talaren exempel frän 

 norra Hälsingland och andra trakter inom Gefle-Dala distrikt, där afverkningen 

 skett sä, att mänga hemman kommit alt sakna det nödiga husbehofvet. Man 

 borde för hvarje jordbruk bestämma ett visst område — en viss areal — 

 inom hvilket intet virke finge afverkas till afsalu. Härigenom skulle stora 

 trakter skyddas för vårt eget hehof. Blott en förändring i lagen om hemmans- 

 klyfning, ägostyckning och jordafsöndring behöfde ske. För den öfriga marken 

 kunde man sedan hafva en skogslag. 



Ofrevjägmäslivcii Freiiciiheig. I motsats mot jägmästaren Sylvan kunde tal. 

 icke finna skäl ömka sig öfver, att den, som trots lagen och trots varningar 

 och afverkningsförbud skottade sin skog, finge lida fängelsestraff, emedan han 

 icke kunde erlägga därför ädömda böter. Dä landets hela väl vore beroende 

 ä, huruvida skogarna bevarades, fingo nog många gå i fängelse för brott, som 

 vore mindre ingripande ä andras — här våra efterkommandes — rätt än 

 skogens förstörelse. Dä emellertid denna af hr S. framställda anmärkning 

 gällde påföljd för uppenbart trots emot lagen, syntes tal. densamma icke värdt 

 något afseende alls. Mera vore då att fästa sig vid den ofta hörda anmärk- 

 ningen mot såväl skogskommitténs som Kongl. Maj:ts lagförslag, att den lag- 

 lydiire skogsägaren icke visste, huru han skulle kunna undgå att vid afverk- 

 ning komma i kollision med lagen, eftersom inga bestämmelser finnas, huru 

 afverkningen borde ske. Man ville hafva regler, men huru dessa skulle vara 

 beskaffade för att vinna giltighet för hela landet, därom hade man icke lämnat 

 något besked. — Att uppställa sädana bestämmelser, som skulle kunna vara 

 tillärapningsbara för södra delarna af landet, kunde ju möjligen låta tänka sig, 

 men så däremot icke för Kopparbergs och de 5 nordligaste länen. Förhål- 

 landena där voro sä kolossalt olika, att en bestämmelse, som för en ort kunde 

 vara passande, för en annan kunde blifva alldeles orimlig och för skogsägaren 



