.MEDnELANDEN. 147 



skulle vara för hög, så måste det i hög grad förvåna, alt dessa herrar motio- 

 närer, som ville hafva en dimensionslag för äfven de 3 sydligare norrländska 

 länen, ansett sig kunna föreslå sä afseviirdt lägre dimensioner, ehuru rätteligen 

 dimensionen på grund af trädens biologiska egenskaper å en under sydligare 

 breddgrad belägen kraftigare mark i stället borde ha varit högre. — En di- 

 niensionslag till sä låga dimensioner kunde icke gifva något skydd och särskildt 

 betnilfande granen skulle man med en dimension till 19 ä 21 era. aldrig få 

 kvar annat än ett söndertrasadt bestånd af undertryckt skog, som vore totalt 

 odugligt till fröproduktion. Och äfven för tallen skulle med en 25 cm:s di- 

 mension i alla äldre bestånd gä på samma sätt. I de yngre bestånden kunde 

 ju äfven med denna dimension frödugliga träd blifva kvar, men dessa skulle 

 sällan hinna fröa af sig, enär de ju finge falla för yxan, sä snart de uppnätt 

 25 cm. Och i allt fall kunde icke ens i de rena tallungskogarna denna di- 

 mension gifva nägot egentligt skydd, ty man måste komma ihåg, att ungskogen 

 redan tidigt började med afsevärd dimensionsskillnad skilja sig i härskande 

 och behärskande träd, och sä snart de starkaste af de förra uppnätt 25 cm., 

 vore det slut med friden. I blandskogen inträffade detta i följd af den lägre 

 dimensionen för granen mycket förr och i rena granskogar vore, som förut 

 nämndt, icke värdt att tala om någon frid. Oförklarligt vore ock, hvarför 

 dimensionen för granen skulle vara mindre än för tallen. Skulle det vara 

 nägon skillnad, sä borde väl tvärtom dimensionen för granen vara större, 

 eftersom granen ju är mera ömtålig för planlös blädning. Ville man pä detta 

 säit lämna granen sä godt som fri, borde man väl åtminstone för tallen 

 ha föreslagit en högre dimension än som skett. — Om en dimensionslags 

 olägenheter från skogsvetenskaplig synpunkt ville tal. icke orda, då därom 

 förut så många gånger blifvit redogjordt. Som bekant voro emellertid olägen- 

 heterna större ju mindre dimensionen vore och tvärtom mindre ju större den- 

 samma vore. Alt en dimensionslag, om densamma icke tages för låg, dock 

 trots dess mänga olägenheter vore bättre än ingen lag, måste likväl medgifvas. 

 Men finge då dimensionen åtminstone icke vara lägre än den för Norr- och 

 Västerbottens län gällande. 



I fråga äter om den af revisionssekreteraren Lindhagen väckta motionen 

 om antagande af en lag, hvarigenom bolag och enskilda personer, som ägde 

 skogar af mera betydande omfattning, skulle tillförbindas att bruka dessa efter 

 vederbörligen fastställda hushällningsplaner, sä syntes tal. denna motion värd 

 mycken uppmärksamhet, nämligen om i öfrigt en allmän skogslag blefve antagen, 

 under hvilken förutsättning denna motion ju ock vore gifven. Dock ansåg tal., att 

 dessa hushållsplaner icke borde få innehålla en mängd detaljerade bestämmel- 

 ser, utan borde de endast utgöra afverkningsberäkningar för fastslående af 

 skogens uthålliga afkastniug för viss tid. Denna skulle dä skogsägaren icke 

 ulan godkända skäl fä vid afverkningen r>fverskrida, men skulle skogsägaren i 

 (ifiigi äga att med de inskränkningar den allmänna skogslagen bestämde sköta 

 skogen efter eget godtfinnande. — Visserligen kunde del lyckas orättvist att 

 pålägga en skogsägare hårdare band, därför att han hade större skog än en 

 annan, som hade mindre skog, men dä vådorna af skogens sköfling voro sä 

 oerhördi ingripande, att landets framtid såsom själfständig stat däraf kunde 

 anses beroende, och dä gifvetvis uthuggningen af en stor skog hade betydligt 

 svärare och hastigare verkningar än afhuggningen af en liten, sä syntes det 

 dock icke alls orimligt, att bestämmelserna för den större skogsägaren blefve 



