150 MEDDELANDEN. 



Värd sparsamhet öfverskott af virke utöfver husbehofvet uppstode, sä vore det 

 väl öfverensstämmande med klok ekonomi att afyttra detta öfverskott. Men 

 dä ett sädant förfarande innebure lagbrott och förmodligen skulle beläggas 

 med strafT, sä finna vi, att »dygdens Iön:> jämlikt en sådan lag skulle blifva 

 frestelse till brott och fara för straff. Genom dålig skogsskötsel och slöseri 

 med virke undginge man berörda frestelse och fara. 



Emellertid är det tänkbart, att, äfven om med god skogsskötsel och spar- 

 samhet med virke öfverskott därå icke uppstode, det skulle kunna vara klokt 

 att (ör vissa ändamål icke använda förefintligt virke, utan utbyta det mot annat. 

 I stället för att bränna upp öfverflödigt gagnvirke eller väl betald ved, skulle 

 virket kunna säljas, och torf eller annat bränsle inköpas, samt afTären lämna be- 

 hållning. På samma sätt skulle man möjligen med fördel kunna i stället för 

 spåntak använda sådana af plåt eller tegel, bygga ladugård af sten i stället 

 för af trä o. s. v., om virket finge säljas. Ett sädant klokt handlingssätt bör 

 icke af lag hindras, hvarför de ifrågavarande bestämmelserna voro allt annat 

 än önskvärda. Veterligen föreligger icke heller inom riksdagen någon motion 

 i den antydda riktningen, hvarför talaren, under antagande att han yttrat sig 

 ulom det föreliggande ämnet, anhöll om öfverseende härför. 



Hofjdgmnslaren Eddslam anhöll att få framställa en erinran emot lydel- 

 sen i § 2 af förslaget till förordning angående skogsvårdsstyrelsen. Just där- 

 för att, såsom herr ordföranden uti riksdagens skogsutskott skarpt be- 

 tonat, det låge vikt därpå att till skogsvärdsstyrelsens »lefvande kraft», den 

 forstligt bildade personen, ä hvilken åtminstone det hufvudsakliga, moraliska 

 ansvaret komme att hvila, kunde utses den allra lämpligaste och bäst kvali- 

 ficerade personen, framställde talaren, som visste att samma uppfattning de- 

 lades af många insiktsfulla män, den anmärkningen att till föredragande och 

 sekreterare borde, helst af Kungl. Maj:t, förordnas sådan skogsman, som ej 

 mindre vore erfaren och kunnig, än äfven / ulla afscendm sjalfsländig. Det 

 kunde nämligen tänkas, att i stora delar af värt land, där de enskildes skogs- 

 handtering och inflytande är af öfvervägande betydelse, såväl landstinget som 

 hushållningssällskapens förvaltningsutskott kunde komma att sammansättas myc- 

 ket med hänsyn till detta val och att då ej alltid lämplig och själfständig 

 föredragande kunde erhållas eller komme att utses och att, så snart en inne- 

 hafvare af detta förtroendeuppdrag icke fölle till föga inför mäktigare intressen, 

 denne blefve afskedad och ersatt med annan, mindre själfständig person. 



Jägjnäslareti Wallmo framhöll, att det är ett stort fel att ofta ändra åsikt, 

 men ännu större fel vore det, att envist fasthålla vid sin åsikt, äfven sedan 

 man börjat komma under fund med, att sanningen ligger pä andra sidan. För 

 några är sedan ställde sig talaren mycket tviflande beträffande framtida goda 

 resultat af dåvarande skogskomrniités arbete, men sedan han nu närmare 

 studerat det pä skogskomniittens arbete baserade och nu föreliggande skogs- 

 Idgsförslaget, måste han medgifva, att hans åsikt ändrats, samt att han 

 därför nu önskade framgång åt lagförslaget. Talaren instämde gärna med 

 jägmästaren Sylvan däruti, att svårigheter nog kunna komma att yppa sig 

 beträffande frågan, huru skogsmarkerr skall se ut, för alt vederbörande skola 

 kunna tvingas att påkosta skogsodling i densamma. Men dä enligt § 2 i 

 lagförslaget tolkningen af den frågan är lagd i händerna pä skogsstatens 

 tjänstemän, kunde man till dessa fackmän hafva förtroende. 



Under det att talaren sålunda önskade framgång åt skogslagförslaget, måste 



