MEDDELANDEN. 15! 



lian dock erkänna, att dessa s. k. ätcrväxtlagar endast blifva ett palliativ, 

 men icke ett palliativ i figurlig bemäikelse eller sä, att de råda bot för ögon- 

 blicket, utan ett palliativ i egentlig beinUrkelse. Gamla latinare veta, att pallatius 

 betyder mantelbetäckt, och dessa äterväxtlagar komma endast att tjiina till att 

 med mantel, ungskog, tacka den efter kalhuggning fula marken. Framtida 

 virke för export förskaffa de oss däremot icke. Jägmästaren Hollgren hade 

 nyss förutspätt, att mänga järnvägar antagligen komma att att gä under, när 

 nuvarande stora virkestransporter upphöra af brist pä råmaterial, d. v. s. 

 timmerskog till försägning. Enligt < Jfverjägmästaren Fredenbergs utsago skulle 

 inom ett fåtal är stora landsändar i Norrland vara blottade pä all timmerskog, 

 men talaren försäkrade, att förhällandet är detsamma äfven nere i hans 

 verksamhetstrakter. Endast under de fem, sex sista året har antalet virkes- 

 uppköpare och skogssköflare ökats otroligt. Vid hvarenda liten järnvägsstation 

 finnas liera sådana herrar, hvilkas uppgift är att »förädla» skogen. Alla våra 

 timmerskogar äro därför dömda till undergäng och därmed äfven vår nuvarande 

 stora virkesexportsifTra ä ett eller annat hundratal millioner kronor. Äter- 

 växtlagar blifva således, som förut sagts, endast palliativ. Men om en man 

 kunde uppstå och genomdrifva sädana lagar, som icke blott bevarade värt 

 skogskapital, utan äfven verkade därhän, att vär skogsmark en gäng i fram- 

 tiden blefve försatt i det skick, att den afkastade den högsta möjliga timmer- 

 kvantitet; den mannen skulle om hundra är förklaras för helgon och man 

 skulle uppgräfva hans ben och tillbedja dem. 



Dock gifves det räddning äfven på annat sätt, och talaren kom dä alt 

 tänka pä en man, som var vid mötet närvarande, nämligen bruksägaren C. 

 P. af Buren. Alla för skogen intresserade och framför allt fackmännen veta, 

 huru varmt den svenska skogens vårdande ligger honom om hjärtat, och känna 

 äfven den väg, pä hvilken han härför inslagit, nämligen att göra staten till 

 stor skogsägare för att skapa ett framtida rikt Sverige. I socialt hänseende 

 förelåge ingen fara, om staten blefve stor skogsägare, utan tvärtom. Talaren 

 visste visserligen, att det finnes en grupp skogsägare, som motarbeta statens 

 inköp af skogsmark, men de göra detta med orätt. Man behöfde blott i in- 

 dustriellt hänseende tänka på dessa statens skogsinköp. En industriell in- 

 rättning, som t. ex. för sin drift behöfver 8 — 9000 storstigar kol, uttager 

 detta behof eller större delen däraf från sin skog genom att härdt öfver- 

 afverka densamma. Genom öfverafverkningen minskas skogskapitalet och 

 därmed tillväxten, så att till slut knappast något kol kan hämtas ur skogen. 

 Följden blir att industrien dör af brist pä det för densamma viktiga bränslet. 

 Om staten däremot ägt skogen i fråga, så hade densamma varit satt på ut- 

 hällighetsbruk och hade kunnat lämna bränslematerial i alla tider samt i 

 stället för att minska tillgängen däraf ökat detsamma, och industrien hade 

 fortlefvat. 



Den som vill öppna sina ögon måste dessutom se, hvilken utmärkt pla- 

 cering af penningkapital staten gör genom att inköpa skogar. Talaren hade 

 varit i tillfälle att se och studera åtskilliga af dessa inköp och hade ej kunnat 

 finna dem annat än utomordentligt fördelaktiga från statens synpunkt. Redan 

 nu förräntar afkastningen köpeskillingen för mänga af dessa skogar. När man 

 dessutom betänker, att dessa inköpta marker ofta hafva vackra ungskogar, som 

 växa med 10 — 12 % eller mera, sä inses lätt, alt kapitalfördubbling kan äga 

 rum under loppet af ett fåtal är, och med ökadt kapitalvärde följer ökad af- 



