MEODELANDEN. 155 



Jaktens betydelse fiir laiulet ligger icke blott i förvärfvandet af villebräd. 

 I tider sftdana som de närvarande, dä nationen står i begrepp att dana här- 

 dade, lerriingvana och skjutskickliga fosterlandsförsvarare, måste jakten fä en 

 framskjuten plats, helst man velat i krigaren återfinna jägarens typ; någon- 

 ting som framgått af boerkriget. De egenskaper, som boerna under sitt 

 jaktlif kunnat förvärfva, behöfva äfven vi svenskar. Kunna de vinnas genom 

 jakten, mä vi dä göra allt för att hälla den uppe. må vi dä pä allt sätt 

 värda föremälen för jakten — villebrädet. Jaktvärden blefve dä en sak af 

 stort fosterländskt värde. 



Ifofjdi^iiiäslaien -<'on Eckentuiiin instämde med j;'igmästaren Hollgren och 

 betonade särskildt, hvad som sagts om kronojägarne, att de bcira kraftigt ar- 

 beta för att utrota skadliga rofdjur. Det vore af vikt att medel beviljades 

 härtill, då redskap för rofdjurens utrotande vore nästan lika viktiga som plan- 

 teringsredskap. Vidare framhöll talaren, att jakten vid jämförelse med fisket 

 vore mycket styfmoderligt behandlad. För fiskets befrämjande hade staten an- 

 slagit stora belopp, men ej nägra RJr jakten. 



Docciilcii, dr. Grönberg erinrade om, hur jakten fått maka åt sig dels 

 vid skogsstatens tjänsteåligganden och dels som läroämne vid skogsinstitutet. 

 Om en enskild vill befrämja sin jakt, har han svårt erhålla nödiga upplys- 

 ningar härför, och handböckerna upptaga ej mycket om jaktvård. Allt som 

 rör vildafveln bör kraftigt upphjälpas, och hos oss borde äfven finnas en jakt- 

 inspektör liksom i Finland. 



Pä enskild väg kunde äfven mycket åtgöras, blott man kunde fa jord- 

 ägarne att inse jaktens värde. Talaren ville därför föreslå, att i Stockholm 

 inrättades en jaktbyrä, som hade till uppgift att förmedla jaktarrenden. Jord- 

 ägaren skulle dä lättare komma alt inse, att det är fördelaktigt att utarren- 

 dera sin jakt. Det värsta fördärfvet för jaktvärden ligger nämligen däri, att 

 ägarne ej se efter sin mark, utan låta hvem som helst jaga därå. 



fäi^mästareu, friherre Hermelin fäste sig särskildt vid de stora jakttillgän- 

 garna i Norrland, för hvilka endast ett fätal ömma. I en del län anslås 

 visserligen medel till jaktpoliser, som hafva till uppgift att skydda älgen, men 

 de ägna sig egentligen åt de privata markerna. A kronans marker är det 

 däremot kronojägaren, som bör hafva tillsynen i detta fall, ocli därtill borde 

 han bättre tillhällas. Särskildt under vårtiden medgifver dock ej kronojägarens 

 tid någon särskild jaktbevakning, hvarför talaren framhöll det som synnerligen 

 önskvärdt, att Domänstyrelsen ansloge medel till jaktpoliser i de trakter, där 

 det finnes godt om älg. I Norrland skjutes nämligen mera älg i förbjuden 

 än i tilläten tid. 



Hofjägmästtireii von Eckennann ville att de skogsvärdsstyrelser, som vore 

 föreslagna att bildas inom hvarje län, äfven skulle kunna få en viss uppsikt 

 öfver jakten och bilda en kombinerad jakt- och skogsvärdsstyrelse. En sädan 

 styrelse skulle dä äfven kunna ändra fridlysningstiden efter den olika åtgången 

 af vildt och efter naturförhållandena. Efter nuvarande förhållanden, kan 

 näml. ej en ändrad fridlysning erhållas, förr än det vanligen är för sent. 



Jägmäslarcn Sylvaii förordade förhöjda böter för jaktöfverträdelser med 

 t. ex. 5 gånger, hvilket skulle verka kraftigare än att genom skrifter sprida 

 kännedom om jakten. 



Kammarherren, grefre Lewen/iaupl framhöll, att intresset för jakten var för 

 litet och att man borde söka hos befolkningen inpränta värdet af jakten. En 



