Ill IK.kATUK. 169 



sken uppträdde (l"i inom lämliKcn likarladt sainmaiisatta liifskogssaiiihänen af björk, 

 al, as]), lind, ahn, lönn, liägg, rönn ni. fl. trädslag. 



IIas.selgrän.sen.s tillbakaskridamle visas stå i samband med ett omslag i de kli- 

 matiska förhållandena, livilket inträdt redan före tiden för Litorinaliafvets högsta 

 stånd. Det är på växlingar i temperaturen, som förskjutningarna i has.selns utbred- 

 ningsområde berott. Härvid är det likväl icke viuterteniperaturen i och för sig, 

 som omöjliggjort hasselns tillvaro utmed dess forna nord- och viistgräns, utan ve- 

 getationsperiodens minskade värmetillgång och längd. Sedan klimatet, antagligen 

 något före Litorinahafvets högsta stånd, var gynnsammast i öfre Sverige, anses vege- 

 tationsperiodens värme hafva minskats med i medeltal 2,4° C. 



At en del af de förhållanden, som i ofvannämnda afhandliug belysas, har jäm- 

 väl iindertecknad ägnat intresse, äfven om jag icke kunnat vetenskapligt behandla 

 dylika frågor, och med stort nöje erfar jag, att af mig dragna sUitsatser visat sig 

 vara riktiga. 



I furste häftet af Tidskrift för Skogshushållning är 1S95 sökte jag behandla 

 följande fråga: Har Norrlands skogsflora erhållit bidrag från Norge? Jag utta- 

 lade därvid den åsikten, att till en invandrad västlig flora hörde almen, särskildt 

 i fråga om vissa reHkter i Lappmarken och Jämtland. Genom att jämföra de nord- 

 ligaste af dessa relikters läge med almens af mig antagna nuvarande normala nord- 

 gräns, drog jag den slutsats, att klimatet i forna tider varit så mycket varmare än 

 nu för tiden, att almen vid gränsen för sitt nuvarande nonnala utbredningsområde 

 då skulle kunnat stiga till 550 meter större absolut höjd än under nuvarande kli- 

 matiska förhållanden. Då man vet, alt temperaturen sjunker 0,5° C. med hvarje 

 loo-lal meter absolut höjd, skulle den intrfidda klimatförsämringen, sedan almen in- 

 vandrat till sina nordligaste reliktlokaler i värt land, belöpa sig till 2,75° C. 



I mån som den vetenskajjliga forskningen framskridit, hafva resultaten närmat 

 sig sagda tal. År 1896 visade Gunn.a,r Andersson (svenska växtvärldens historia, 

 andra upplagan), att klimatförsämringen var omkring 2° C. Nu har han kunnat 

 påvisa en teniperatursjunkning under vegetationstiden af 2,4° C. Emellertid synes 

 det mig, att Gunnar Anderssons afhandliug om hasseln lämnar stöd för en något 

 större teniperatursjunkning än den nyss angifna. I fråga om hasselns nuvarande 

 normala utbredningsområde måste man instämma med författaren däri, att den 

 snarare lagts för högt upp än tvärt om. Och i fråga om gränsen för hasselns forna 

 utbredningsområde torde nian kunna vänta, att denna genom nytillkommande f\-nd- 

 orter för fos,sil hassel skall komma att flyttas längre mot norr och väster. Med in- 

 tresse måste man motse den tid, då flera myrar inom Västerbotten blifvit under- 

 sökta. Rn serie undersökningar af t. ex. de till det yttre intresseväckande myrarna 

 inom Rickleåns floddal upp till trakterna ofvanför Burträsk skulle helt visst löna 

 forskarens möda. 



Men äfven med stöd af de nu kända fyndorterna för fossil hassel borde man 

 våga draga en något vidare konklusion, än författaren gjort. De växtplatser, hvar- 

 ifrån de fo.ssila nötterna härstamma, hafva nämligen tillhört traktens og3'nnsamma- 

 ste hvad värmetillförseln beträffar. De hafva nämligen bildat traktens lägre be- 

 lägna lokaler, dit den kallare luften siuukit ned och där jordmånen hållit sig kall 

 och fuktig. »Alla de tusentals hassellundar, som en gång med visshet kunna an- 

 tagas ha frodats aflägse från vattensjukare trakter, på frisk eller rent af på torr 

 mark» och af hvilka vi ej äga det minsta spår i behåll (se den berörda afhandhn- 

 gen sid. 140), dessa hafva intagit de varmare lokalerna, och de kunna hafva sträckt 



