Iö2 HUGO SAMZELIUS. 



af största och bästa mängd såväl gagnvirke som kolningsvirke för indu- 

 striella behof Den välskrifna redogörelsen, som flitigt uppmärksammat 

 icke minst jägmästare Wallmos på sin tid lifligt diskuterade meningar, 

 lämnar en saklig kritik i frågan och en följd af väl motiverade anmärk- 

 ningar eller anvisningar, hvilka synts mig förtjänta af att i vida kretsar 

 bekantgöras, hvarför jag velat tillåta mig att i det följande lämna ett 

 referat af samma uppsats i öfversättning. Det gäller här en brännande 

 fråga, och hvarje moget, af bästa öfvertygelse framsprunget och på er- 

 farenheter grundadt inlägg är därför värdt att tillvinna sig uppmärk- 

 samhet och göra sig hördt. Den tid är nu längesedan förliden, då det 

 kunde anses berättigadt att utlåta sig i en mängd gissningar och hug- 

 skott rörande de ekonomiskt sä särdeles betydelsefulla skogsfrågorna. 

 Man känner numera rätt väl skogsträdens natur och lifsförhållanden och 

 desslikes åtminstone konturerna af den vård de tarfva, den behandling 

 eller det människans ingripande, hvarmed de bäst åtnöjas. Om de vunna 

 erfarenheterna än erbjuda luckor och icke alltid låta sig omsättas i ab- 

 solut positiva satser, har man åtminstone vetskap om vissa giltiga huf- 

 vuddrag af skogsskötseln och beståndsvärden. Det är en härpå grundad 

 och af personlig erfarenhet understödd redogörelse, skogforvalter Glöersen 

 lämnat i sin nämnda skildring af blädningens väsen och riktiga utförande, 

 till hvilka jag nu öfvergår. 



Skogsföryngringen, äterväxten, är — säger Glöersen — den hufvud- 

 punkt, som i fråga om den rationella skogsskötseln afgör skogens olik- 

 artade behandling och som först och främst ger upphof åt formulerandet 

 af de växlande beståndsformerna. 



Där alla virkessortiment kunna afsättas och man önskar att draga 

 upp ny skog uteslutande genom kultur, faller det sig naturligast, att den 

 gamla skogen afverkas på större ytor på en gång och att marken full- 

 ständigt kalhugges på alla träd, hvarigenom kulturen försiggår lättast 

 och billigast och ungskogen får fullt tillträde till ljus och luft. Häraf 

 uppkomma de likåldriga bestånden, som äro mycket utbredda i Tyskland 

 och delvis äfven i Sverige, hvaremot de i Norge äro af obetydlig om- 

 fattning och uppträda mera fläckvis. 



Denna behandling af skogen har en stor fördel, nämligen att man 

 under hela beståndets lifstid icke behöfver spilla en enda tanke på äter- 

 växten, utan kan rikta all sin uppmärksamhet uteslutande pä det för- 

 handenvarande skogsbe.ständets skötsel och företaga alla ljushuggningar, 

 tidiga afverkningar o. s. v. endast med hänsyn till producerandet af den 

 virkesmassa eller de virkessortiment, man helst önskar frambringa. 



