I 86 HUGO SAMZELIUS. 



ty något sådant bestånd existerar nämligen icke ännu. För öfrigt an- 

 märker Wallmo själf, att principen för afverkningen måste bli densamma 

 i biädningsskogen som i en iikåldrig skog. Att öfverföra våra skogar 

 till en ideell blädningsskog efter V\'allmos begrepp synes i mänga fall 

 vara en ren omöjlighet. De växlande jordmånsförhållandena och de 

 söndertrasade bestånden med det mest olikartade marktäcke betinga 

 skiljaktig behandlingsmetod med hänsyn till återväxten. 



Sådana förhållandena ofta äro i Sverige och vanligen i Norge, är 

 det emellanåt nödvändigt, att beståndet hålles i möjligaste mån slutet 

 intill den hufvudsakliga afverkningen och då på en gång öppnas för 

 besåning. Skulle ett bestånd under loppet af 20 — 30 år genom ljus- 

 huggningar så småningom öppnas för besåning, skulle marken ofta nog 

 komma att se ut som en vildmark af blåbärsris, ljung och skadliga moss- 

 arter, så att all naturlig besåning omöjliggjordes. Särskildt i trakter med 

 riklig nederbörd har marken en utomordentligt stor benägenhet att öfver- 

 dragas med skogsogräs. 



Man kan under sådana förhållanden med rätt stor säkerhet våga 

 utgå från den satsen, att återväxten i en hel del skogar icke på ett 

 tillfredsställande sätt säkerställes genom den rationella blädningen, liuru 

 gunstig denna än visar sig med hänsyn till beståndets trefnad. Hvad 

 man vinner i en riktning, förlorar man i en annan. 



Det är för öfrigt ett betydande spörsmål, om de mycket små öpp- 

 ningarna efter blädningshuggningen — utförd på ifrågavarande sätt — 

 skola medge uppkomsten af en nöjaktig återväxt, äfven om marken icke 

 skulle förvildas. Man kan nämligen i skogarna ofta nog fä se, att äfven 

 på luckor af flera ars storlek endast en klunga plantor växer upp i 

 öppningens midt, medan åter luckor, som uppkommit genom borttagandet 

 af några få träd, icke visa spår af återväxt — icke ens i granskog. 



I detta samband är det skäl att lägga märka till hvad Loven * 

 nämner med hänsyn till de skogar i Frankrike och delvis i södra Tysk- 

 land, där jardinage-metoden användes och därifrån Wallmo i väsentlig 

 grad kommit att påverkas. Loven upplyser nämligen, att Frankrikes 

 barrskogar hufvudsakligen bestå af silfvergran och något gran, hvaremot 

 åter tallen förekommer med endast omkring 5 % . Sveriges skogar där- 

 emot utgöres af omkring 70 % tall och omkring 30 % gran. I Norge 

 bildar tallen äfvensä en stor procent af beståndet. I vissa delar af södra 

 Tyskland utgöras skogarna nästan uteslutande af silfvergran, gran och bok. 



När man nu vet, att silfvergranen är ett trädslag som uthärdar långt 

 starkare be.skuggning än vår vanliga gran, och att den dessutom fordrar 

 skydd af äldre skog i sina första 12 — 15 år, skall man förstå att de 



* F. A. Loven: I skogsfrågan, 1901. 



