I 88 HUGO SAIMZELIUS. 



vanliga gran icke kan gifva god efterväxt på luckor under tre ars stor- 

 lek. Vidare anses det nödvändigt att utvidga luckan med 2 — 5 års 

 mellanrum, om återväxten skall kunna trifvas. Det är endast silfver- 

 granen, som kan taga sig fram på mindre öppningar, och hur det då 

 kan vara möjligt att erhålla återväxt af tall på dessa små öppningar, 

 är icke godt att förstå. \\'allmo anser ju de blandade bestånden af 

 tall och gran vara önskligast, och ännu mera vanskligt synes det att 

 lyckas erhålla blandningsskog efter hans förfarande vid huggningen, då 

 denna sistnämnda skall vända tillbaka och grupperna utvidgas först efter 

 10 — 15 års förlopp, medan man åter i södra Tyskland anser det nödvändigt 

 att utvidga luckorna med silfvergran och gran redan efter 2 — 5 års förlopp. 



Man invänder måhända, att i en med ljushuggning behandlad skog 

 plantorna få mera ljus från sidan mellan de glest stående träden i det 

 äldre beståndet, men skall skogen ljushuggas så pass mycket, förvildas 

 marken, innan någon återväxt ännu infunnit sig. 



En annan betänklighet vid Wallmos huggningsmetod är faran för 

 grantorka i täta, växtliga granbestånd, på hvilket förhällande också 

 Wallmo själf fäster uppmärksamheten. Grantorkan orsakas af de oupp- 

 hörliga huggningarna i beståndets höjdlinie; men nu uttalar sig Loven 

 emot denna huggning uppifrån i granbestånden och säger på grund af 

 erfarenhet, att den icke är nödvändig. Granen har, säger han på sid. 

 140 i sin bok, med anledning af sin .synnerliga känslighet för utvidgad, 

 fri växtyta förmåga att omedelbart uppbringa sin tillväxt, äfven om ljus- 

 huggningen endast försiggår nedifrån genom borttagande af det lägre 

 mellanbeståndet. 



Huru föga rättvist man än må vara i stånd att döma om en af- 

 verkningsform, som man själf saknat tillfälle att studera, och om hvars 

 resultat inga upplysningar föreligga, håller emellertid Glöersen före, att 

 man kan vara berättigad att göra det påståendet, att Wallmo gynnat 

 beståndsbehandlingen på bekostnad af återväxten. Det är att befara, 

 säger G., att marken ofta skall förvildas, innan återväxt infinner sig, 

 att den uppkomna återväxten skall få otillräckligt af ljus, grantorka in- 

 finna sig och att blandningsskogen kommer att försvinna. Slutligen 

 anmärkes, att afverkningssättet icke lämnar tillfälle att förbättra mer 

 eller mindre degenererade skogar. 



Nämnda förhållanden torde göra sig desto mer kännbara, ju mindre 

 öfning skogspersonalen besitter och ju större arealer den har att sköta. 

 Huggningsmetoden i fråga kommer därför med säkerhet att ofta nog 

 kunna göra skada och föranleda svikna förhoppningar. Mången skogs- 

 ägare, som icke desto noggrannare studerat metoden, skall heller knap- 

 past lyckas skilja den från vanlig blädning och alltså häri finna ett stöd 



