230 GUNNAR ANDERSSON. 



som är af ej ringa vikt, vegetationsperioden blir vida kortare än pä 

 sydsluttningarna, hvadan kreaturen, som på dessa gå på bete från februari 

 eller mars till oktober och början af november, på nordsluttningarna ej 

 lämpligen kunna hållas längre tid än från maj till september. Skogs- 

 kulturen ställer sig af nu nämnda skäl jämförelsevis lätt. Mången gång 

 är det nog att bara freda området, och boken spirar upp i täta bestånd. 

 Under alla omständigheter kan man här direkt plantera det träd, som 

 man från praktisk-ekonomisk synpunkt anser böra vara skogsvårdens 

 slutresultat. I Cevennerna anses på dessa lokaler företrädesvis bok, gran 

 och silfvergran böra blifva skogbildare. 



Annorlunda är det på sydsluttningarna. När urskogarne, som år- 

 tusendena skapat, väl äro borta, förtära solen och vinden inom något 

 eller några årtionden det förråd af humus, som är en nödvändig förut- 

 sättning för mera fordrande trädslags trefnad, och man har »det nakna 

 jordkadavret» liggande öppet och bart, utsatt för vindens och vattnets 

 eroderande inflytande. (Se fig. 3.) För att under den första tiden mot- 

 verka det senare, utföras de vidtbekanta dammbyggnaderna i flod- och 

 bäckloppen. Öfverallt uppdelas genom tvärmurar dessa i ett antal af- 

 delningar. Vattendraget förändras från en fortlöpande fors till ett antal 

 lugnvatten, i hvilka lera, sand och grus afsättas innan vattnet i ett litet 

 fall kastar sig öfver dammuren. På så sätt upphäfves i stort sedt ero- 

 sionen, och man erhåller små terrasser, där träden finna en utmärkt 

 växtplats. När man några årtionden därefter går genom en skog, där 

 små, obetydliga bäckar månad efter månad rissla fram genom stenmu- 

 rarne, är det svårt att tänka sig, att här en gång en våldsam liten flod 

 ryckte allt med sig under de få regn- och snösmältningsdagar, den 

 hvarje är fann. 



Uppgiften för skogskulturen på mark af nu nämndt slag är under 

 det första skedet i första rummet att skapa humus. Bland de trädarter, 

 som tåla sommarens brännande sol under Medelhafvets luftstreck, finnas 

 inga, som fylla denna uppgift så väl som tallsläktets olika arter. Från 

 de varma slätterna nere vid hafvet upp till den eviga snön i Alpernas 

 och Pyrenéernas högijällsregion har man en hel rad tallarter, hvilka äro 

 själfskrifna såsom skogsmannens hjälpare, dä det gäller att pä syd- och 

 sydvästsluttningar sä snabbt som möjligt återeröfra den mark, som skogs- 

 sköflingen har förstört. Nere på Medelhafstrakternas slätter användes pä 

 kalk Pinus halepensis, pä kalkfattig mark Pinus pinaster, i de något 

 högre områdena upp till omkring 800 m. Pinus laricio (i synnerhet på 

 kalk), mellan 800 och något öfver 1 200 m. P. silvestris samt på än 

 högre nivå P. montana, af hvilken här uteslutande väljes den rak- 

 stammiga pyreneiska formen. Tallen anses dock här i de flesta fall 



