306 NOTISER. 



NOTISER. 



TALLSPINNAREN — I VÄRMLANDS LÄNS LANDSTAT. Den 20 april 

 1903 tillvaratogos i Medskogen i Södra Finnskoga socken af Värmlands älfdal tre 

 larver af tallspinnaren (Lasiocampa Pini. L.) och antvardades länsmannen G. Nilsson 

 för vidare befordran till Konungens Befallningshafvande i Karlstad. Länsmannen 

 hade, som vanligt, många andra järn i elden, och larverna, instufvade i en Jönkö- 

 pings patenterade säkerhetständstickslåda, placerad å skrifbordet bland akter och 

 handbojor, lämnades en stund utan tills\-n. När så försändelsen skulle afgå och 

 länsmannen kasta en sista, tårf3'lld afskedsblick pä resenärerna, var cellen tom och 

 — fåglarna utflugna. Nu börjades spaningar efter brottslingarna, och ehuru dessa 

 inskränktes till länsmanskontorets i Lethafors expeditionslokal, blefvo de knappt 

 mindre mödosamma och noggranna än efter Åkerberg i tiden. Alla luntor genom- 

 söktes, hvarje möbel vändes, alla gömslen, både möjliga och omöjliga, gran- 

 skades — det var längesedan kontoret undergått en sådan genomgående vår- 

 städning. Efter en hel dags letande anträffades djuren, väl gömda öfverst ä en 

 gardiukoruisch — all deras list och kamp för friheten hade således icke tjänat till 

 någonting; brottslingarna inhåfvades ånyo, belades med tjänligt fängsel och anbrin- 

 gades på en doftande bädd af tallbarr i den cigarrettlåda af bleck, som för ändamålet 

 frikostigt spenderades. Lådan försågs med lämpliga titthål, att fångarna, i öfver- 

 ensstämmelse med nutidens moderna penitentiärförvaltning, måtte hafva någon 

 behållning af sin turistfärd till svdligare nejder; kätting spändes öfver lådan och 

 läusmanskontorets bästa sigill beseglade värdeförsändelsen. Med den erfarenhet läns- 

 mannen N. vunnit af fångarnas rymningsbegär och skicklighet i att »begagna terr- 

 ängen», åtföljdes brottslingarna af en »förpassning». innehållande uppmaning till 

 alla och en hvar att icke lämna »odjuren» utan tillsyn, men ständigt hafva dem 

 under strängaste polisuppsikt. 



Då Länsstyrelsen, i brist på tillgängliga arlietskrafter, icke trodde sig kunna 

 öfvertaga fångarnas tillfredsställande bevakning och deras karaktär af »lösdrif- 

 vare från Norge» icke syntes så ostridig, att de borde till cellfängelset öfverant- 

 vardas, afsändes de af länsstyrelsen omgående till Kungl. Domänstyrelsen, hvarmed 

 ock afsåges att vinna full bekräftelse på fångarnas person och härstamning samt lag- 

 enlig utredning angående deras lefnadsoinständigheter. 



Den 10 maj 1903 medhade häradshöfdingen Arrhenius från en lingsresa i Älf- 

 dalen ett synnerligen praktfullt exemplar af en tallspinnarelarv, hållande 9 cm. i längd. 

 Odjuret, inlogeradt i en glasburk om 12 cms höjd och D'/2Cmsdiametersamtöfverbundet 

 med sämskskinn med vederbörliga titthål, syntes vara af jämförelsevis mera godartad na- 

 tur och mottogs därför på försök till fostran och vård å Landskansliet i Karlstad. Den 

 nitiske vaktmästaren Lundholm förordnades till odjurets hoffurnisör och anskaffade de 

 läckraste tallkvistar till dagligt bröd åt fången. Den kådiga födan expedieras af 

 odjuret med samma fart, som exkrementhögen i burken steg. Fattande med fram- 

 tassarua — hvaraf 4 ä 6 användes, medan bakfötterna höUo balansen — de sköna 

 tallbarren, slökos de ungefär af fången som Homo sapiens äter sparris. En kvist 

 om 6 centimeter utgjorde den ungefärliga dagliga ransonen. Då dieten, rent män- 

 niskovänligt sedt, syntes något enformig, bjöds vännen Lasiocampa en gång en 

 grankvist, som skulle vattnas i munnen på en nunna, men därpå var odjuret tyd- 

 hgen icke gourmand. Fasthållande med ett par af bakfötterna en renrakad tallkvist 

 böjde sig inackorderingen som en ormmänniska frän grankvisten, viftade afvisande 



