.VSS 



c. A. HOLLGREN. 



få reda pä. Hon var nämligen mycket rädd för att de ställen, där 

 hon gömde ollonen i jorden, skulle blifva upptäckta. Såg hon sig obser- 

 verad, satte hon ibland ollonen uti en granklyka i träden; ibland skalade 

 hon och åt upp dem, oftast flög hon dock sin kos med dem. Till slut lyc- 

 kades jag likväl öfverrumpla henne åtskilliga gånger, då hon gömde 

 ollonen. Jag fann därvid, att hon förfor på det sätt, att, efter det hon 

 med näbben format ett hål i jorden vid pass i fot från tallens stam. 



Huru nötskrikan placerar ollonet 

 i jorden. 



Ett groende ekollon. 



hon däruti nedsatte ollonet något snedt i jorden, sä att större delen 

 däraf omgafs af mylljorden. Härvid iakttog hon, att spetsen af ollonet 

 kom före ned i jorden. Genom detta sätt att placera ollonet, kunde 

 det lättare nedföras i jordlagret, än om den trubbiga, afplattade öfre 

 delen anbringats nedåt. A denna afplattade del kunde fågeln lättare 

 med näbben skjuta på ollonet så, att det kom till önskadt djup i jorden. 

 Sedan detta gjorts, täcktes det hela med gräs eller löf, dock icke sär- 

 deles omsorgsfullt. På detta sätt kunde sålunda luften få tillträde till 

 ollonet, hvilket hade den ända, hvarest groddämnet befinner sig, ned- 

 stucken i jorden — alltså en sticksådd», utförd på det mest veten- 

 skapliga sätt. 



Hade detta nötskrikans sätt att gä tillväga blott afsett att gömma 

 ollonen för framtida behof, så kunde hon likväl, i stället för att sätta 

 dem i jorden, hafva anbringat dem ofvanpå densamma i gräset, i mos- 

 san eller den höga ljungen eller ännu bättre i den snåriga 20-års tall- 

 frösådden eller under granarnas yfviga grenar. ^len detta tilltalade 

 henne ej. H varför? Som det syntes därför, att i sådana fall ollonen 

 ej skulle kunna spira och de uppväxande telningarna vegetera. Af 



