SKOGSODI.ARNES lUrNDSl-l^RVANTER III.AND DJTREN. 343 



bok-ollon fiiiinos i Skånes l)okskogar, tallösa skaror af bergfinkar syntes 

 i den), t;öraii(lr otrolig skada genom all uppäta ollonen för de redan 

 pä skogarne fördelade svinkreaturen. 



1 Halland observerade jag i medlet af iSgo-talet under ett da in 

 träffadt rikligt fröår för boken, hurusom bergfinken i tusental uppehöll 

 sig i bokskogarne. Jag hade dä tillfälle aktgifva pä hans förchafvan- 

 dcn i afseende pä ollonens flyttning. Fäglarne gre[)o i bokarne ollonen 

 och flögo med dem till i närheten befintliga björkar, luilkas fina gre- 

 nar voro lämpligare att sitta [);i, när finkarna spisade ollonen, an bo- 

 kens gröfre, hällande dem mellan fötterna. Under denna manö\er 

 tappades ollonen ibland och föllo till jorden under björkarne. Fram- 

 förallt var detta fallet, när fåglarna, skrämda af en eller annan anled- 

 ning, allesammans togo till flykten, dä olloncMi formligen regnade ned frän 

 träd, där fäglarne suttit och skalat dem. just under dessa oupphörligt 

 upprepade uppbrott af fägels\ärmar var det, som marken under björ- 

 karne på stora områden besåddes med ollon. Under dessa träd funno 

 ollonen en förträfflig groningsbädd och den spirade plantan lagom ljus- 

 tillflöde under björkträdens skira bclöfning, hvilken tyckes, i mån som 

 boken uppväxer, blifva ännu mera Ijusgenomsläppande, till följd 

 af den förtunning i löfbeklädnaden, som uppstår, när boken börjar 

 beröfva björken en större del af vattnet ur jorden, undcrkufvande pä 

 så sätt björken, detta i öfverensstämmelsc med trädens invandringslagar. 

 Hvad dessa fåglar detta år uträttade, därom vittnar den mängd med 

 bok])lantor, som sedan dess spirat under de björkar, i hvilka fäglarne 

 höllo sina maltider. Om än flera andra fåglar såsom bofinkar, tjädrar, 

 orrar och af däggdjur rådjur, harar, sorkar och råttor härvidlag kunnat 

 vara i någon mån verksamma, så måste dock priset här\idlag gifvas 

 åt bergfinken. At honom s\'nes det förnämligast vara, som värfvet 

 att draga försorg om bokens spridning blifvit i första hand anförtrodt. 

 ( >ch i sanning sköter han icke det värfvet förträffligt. 



Rönnarna och oxlarna hafva, äfven de, fåglarna att i första hand 

 tacka för sin spridning. Fröen hos dessa trädslag äro, som vi veta, 

 omslutna af ett löst köttigt omhölje, bildande en bärlik frukt, som af 

 vissa fåglar ätas med begärlighet. Förnämligast är det de till trast- 

 släktet hörande, som här\idlag äro de anm;irknings\-ärdastc, äfvensom 

 sidens\ansen. 



När pä höstarne rönnen och oxeln prunka i sin röda bärskrud, 

 dä anlända i flockar, ja i skaror, snöskator och sidensvansar för att 

 fråssa af det ät dem dukade bordet. Dessa båda fägelslag äro s. k. 

 strykfoglar, de ströfva sä där års vida ikring. Just därigenom beford- 

 ras dessa träds vidsträckta spridning. Fäglarne förtära bären hela. 



