SKOGSODLAREKS DUNDSFÖRVANTER liLAND DJUREN'. 345 



Hasseln äger i första hand nötvackan som spridare, nar hon flyger 

 och i grenklykor fastsätter nötterna for att hacka hal i dciii och på så 

 siitt nå kärnan. Icke så siillan tappar hon dä nöten, hvar\ id denna faller 

 till jorden och gror. Nötskrikan, nötkrakan, ekorren, skogsrättan och 

 rödbruna sorken »plantera» nog äfven de en och annan hasselbuske. 



Flädern, som ibland ses här och där i skogarne, har ditförts af 

 sidensvansen eller kanske af svarthufvade sångaren, hvilka båda jag 

 funnit förtära fläderbär. 



Olvonbuskcns bär ätas ogärna af fåglar. Förnämligast tyckes det 

 vara domherren, som ibland spisar dem. Men dä han ej som trastarnc 

 och sidensvansen slukar bären hela med frön, sa blifver spridningen 

 af växten härigenom obetydligare. 



Jämte de ofvan uppräknade djurslagen, som flera hafva till sin 

 uppgift att ensamma draga försorg om vissa träds utbredning, finnas 

 andra, som mera af en händelse blifva spridare af trädslagen i skogen. 

 Så är nämligen förhållandet med flera däggdjur såsom harar, räfvar, 

 rådjur, älgar o. s. v. Fröen, sådana som de af björk och asp, häfta sig 

 fast vid djurens hårbeklädnad och föras på sa sätt större eller mindre 

 sträckor. 



Korsnäbbarne flyga ofta med tall- och grankottar, när de skola ur 

 dem utplocka fröen, till träd, växande omkring de träd, hvarest kottarne 

 hemtats. Af en eller annan anledning blif\a fåglarna skrämda och 

 flyga sin kos. Kottarne släppas, falla mot grenar, då fröen utskakas 

 och flyga omkring, eller sjjira plantor frän de till jorden fallande kot- 

 tarnes frön. 



Hackspettarne flyga med kottarne till trädurhälkningar för att där 

 fastsätta dem, medan de urhacka fröen. l'nder detta bestyr tappa de 

 ibland kottarne och bidraga så till uppkomsten af tall- och granplantor. 



Af luad här förut blifvit anfördt, kan man finna, huru vist allting 

 blifvit inriittadt i naturen, huru orsak och verkan strängt höra samman. 

 I sanning faller man icke mången gäng i förundran öfver det storslagna 

 i de anordningar, som af omständigheternas makt danats till utveck- 

 lingens fromma. 



När nu vi människor gå att åtaga oss ansvaret att underhjälpa 

 naturen i hennes sträfvan att bringa sina alster till fullkomlighet, böra 

 vi bemöda oss om att, där så lämpar sig, taga vara pä de lärdomar, 

 ■^om kunna framgå af naturens sätt att sköta dessa samma alster, ty 

 de äro, dessa sätt, \'ttringar af de lagar, medelst hvilka naturens 

 omätliga rike, öfverlämnadt åt sig själft, under kanske millioner år styrts. 



