Kungl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 46. 11 



angående åtgärder till den enskilda skogshushållningens främjande, rikets 

 länsstyrelser och landsting liimnats tilllallö att därciiVer 3-ttra sig. Uti 

 samtliga dessa yttranden — ined undantag lör några tå, uti hvilka dock 

 särskildt betonats, att det gällde endast vederbörande län — Iramhölles 

 det nödvändiga i att något gjordes på lagstiftningens väg IVir värden 

 af de skogsmarker, som befunne sig i enskildes ägo. i\len lika enig 

 som man varit härom, lika skiljaktiga blefve meningarna, då det gällde 

 att afgöra, Jivilka lagstil'tningsåtgärder, som i detta hänseende borde vid- 

 tagas, en meningsskiljaktigiiet, som vore förklarlig, da i de afgifna 

 yttrandena från mänga liall frandiöUes, att förhållandena inom landets 

 olika delar vore från hvarandra så vidt skilda, att en skogslag icke kunde 

 i alla sina bestämmelser gälla fiir hela riket eller större delen däraf. 

 Detta förhållande hade ock varit ett af de mest använda skälen för det 

 ganska allmänna afstyrkandet af domänstjrrelsens förslag. Riksdagen 

 medgäfve ock, att det icke kunde fcirnekas, att lagstiftningen för vården 

 om de enskilda skogarne icke kunde för vårt land med dess olikheter 

 i jordmån, klimat och befolkningsförhållanden lämpligen gifva enahanda 

 bestämmelser hir de olika, delarna^ af landet. Då emellertid behofvet af 

 en förbättrad skogsvård inom landet kunde anses vara allmänt erkändt 

 och uttalad t, och detta behof för hvarje år blefve mera trängande och 

 vore ägnadt att mångenstädes framkalla berättigade farhågor, om icke 

 snar riittelse komme att ske, ansåge Riksdagen det icke vara A'älbetänkt, 

 att på grund af denna angifna svårighet den så viktiga 1'rågan undan- 

 skötes och gjordes helt och hållet beroende af initiativ från landstingen, 

 helst det kunde sägas, att deras meningar i frågans hufvudsakligaste 

 del redan vore uttalade. Då denna fråga vid föregående tillfällen i Riks- 

 dagen behandlats, hade den farhåga uttalats, att den ifrågasatta lag- 

 stiftningsåtgärden skulle kunna fördröja eller förliindra fastställelse å 

 f(')rslag, som ett eller annat landsting redan vore betänkt på att fram- 

 lägga. Men denna farhåga sj-ntes så mycket mindre berättigad, som 

 det vore betonadt, att frågan icke kunde lösas endast genom antagandet 

 af en gemeusam lag. 



Khuru således, såsom ofvan framhållits, en för alla orter lämplig- 

 gemensam lag sannolikt icke kunde erhållas, höllc Riksdagen dock före, 

 att det gåiVes vissa hufvudgrunder, hvilka kunde vara gemensamma, och 

 på hvilka lagen hvilade, under det att därtill komme särskilda bestäm- 

 melser, olika för de särskilda orterna med hänsyn till där be hntliga olika 

 förhållanden. Att vid särskiljandet af de bestiimmelser, hvilka borde 

 såsom allmänna antagas, och dem, som därutöfver erftn-drades för de sär- 

 skilda orterna, svårigheter kunde möta, vdle Riksdagen icke förneka, men 



