^2 • Kungl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 46. 



antoge dock att dessa svårigheter kunde öfvervinnas, då frågan komme 

 xmder vederbörlig pröfning. 



I de flesta af de yttranden, som afgifvits i anledning af domän- 

 styrelsens /orslag, hade betonats lämpligheten af en lagstiftning, som, 

 ntan att mgripa i den enskUdes förfoganderätt öfver skogen, endast 

 S if P-7T ''*^^**^^' '-biverkning af skog sörja för dess äterväxt; och 

 hoUe Riksdagen före, att ett stadgande om sådan skyldighet för skogs- 

 ägare vore af den art, att det lämpade sig för hela landet, med undantag 

 mojligeu tor de allra nordligaste delarna däraf. Frågan om sättet för 

 åstadkommande af återväxt, vare sig genom sådd, genom plantering eller 

 genom sjaltsaxld, ansåge Riksdagen icke kunna bestämmas lika f^- hela 

 landet, utan borde bestämmelserna härom lämpas efter de olika lands- 

 delarnes o ika förhållanden, och det gemensamma lagstadgandet stanna 

 därvid, att skogsägaren mom viss tid skulle visa, att föreskriften för 

 atervaxtens befrämjande fullgjorts. BeträflFande påföljden för underlåten- 

 het att sorja för återväxten efter verkställd afverkning hade ifrågasatts 

 dels, såsom i gotlandslagen stadgades, bestämmelser om förbud för skogs- 

 ägaren att n3jttja sin öfriga skog för annat än husbehof, dels ock viten 

 och vidtagande af de för återväxten erforderliga åtgärder på jordägarens 

 bekostnad da denne oaktadt påminnelse tredskades att fuUgc^-a sin 

 skyldighet 1 detta hänseende. Hvilken af dessa bestämmelser finge 

 anses aga företräde framför den andra, därom tilläte sig Riksdagen emel- 

 lertid icke att göra något uttalande. Likaså ansåge Riksdagen, att uti 

 en for landet i dess helhet gällande lag kunde gifvas allmänna bestäm- 

 melser mot en skadhg öfverafverkning af skog, ehuru detaljstadgandena 

 härom syntes böra vara olika för skilda delar af landet. Riksdagen vflle 

 dapamte framhålla, att såsom en åtgärd i förutnämnda sylte äfven kunde 

 Ifrågasattas att staten skulle tillerkännas rätt i vissa fall att expropriera 

 afverkad skogsmark, där jordägaren underlåtit hvad honom med afse- 

 ende a skogens återväxt ålegat, och att staten torde böra hafva sin upp- 

 märksamhet riktad på att söka förvärfva tiU skogsvård tjänliga kalmarker, 

 vare sig for bildande af kronoparker eller allmänningar. Då emellertid 

 foreskrifter om skyldighet att sörja for återväxten i flera fall icke skuUe 

 medföra den åsyftade verkan, om ej den uppväxande ungskogen åtmin- 

 stone under migon tid skyddades, så ansåge Riksdagen, att ^tadganden 

 1 detta syfte borde meddelas, vare sig genom begränsning af betesrätten 

 elfer pa annat sätt. Såsom en allmän bestämmelse borde ock iuffå ett ■ 

 stadgande om kontroll öfver lagens efterlefnad. Mot framstäUdt förslag, 

 att kommunalnämnden skuUe utöfva denna kontroll, hade af många utaf 

 de myndigheter, som uttalat sig i frågan, invändning gjorts, under det 



