16 Kungl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 46. 



en gradvis skeende öfvergång från en ursprungligen fullständig frihet på 

 detta område till så stark inskränkning, att omsider äfven husbehofs- 

 afverkningen stod under statens tillsyn. Därefter följde en återgång, 

 hvilken slutligen ånj^o ledde till nästan fullständig frihet. Under de 

 sista fyra decennierna har därpå inträdt en reaktion, som medfört åt- 

 skilliga, fortfarande bestående inskränkningar i den enskilde skogsägarens 

 rätt att förfoga öfver skogen. 



Sådana inskränkningar förefinnas redan i Sveriges första skogs- 

 1647. ordning, som utkom år 1647. Denna innehöll nämligen, bland annat, 

 ett för hela landet gällande förbud mot svedjande, där marken ej röjdes 

 till åker eller äng. Ytterligare inskränkningar rörande privatskogarnes 

 1674. handhafvande kommo till stånd genom 1674 års förordning angående 

 16S1. afverkningsbeloppet från skattehemmans skogar, 1681 års husesyns- 

 förordning samt nådiga resolutionen på allmogens besvär den 9 mars 

 1689. Genom dessa påbud utsträcktes tillsynen öfver skogsvården å 

 skattehemmanen därhiin, att all afverkuing för odling och svedjande, 

 äfvensom af byggnadstimmer utan föregående utsyning, blef förbjuden. 

 Närmare bestämmelser rörande omfattningen af hemmansägarens 

 17S4. rätt till skogen meddelades i 1734 års skogsordning och i den samma år 

 utgifna allmänna lagen. Den förra tillerkände skattebonde rätt att »sina 

 ägor till dess tarf och lägenhet bruka och nyttja samt, när de sig så vidt 

 striicka, rödja äng, åker och mulbete så ock att inrätta och bygga torp, 

 dock till hemmanets föi-bättring och ej till skada.» Funnes uti by flera 

 jordägare, fick en hvar af dem å oskiftad skog hugga virke blott till 

 sin »husbyggnad och tarf, men icke att sälja och föra af tomterna», så 

 vidt det ej skedde med allas samtycke. Skattebonde hade sålunda nu 

 i vissa fall rätt att till afsalu begagna sin skog. Denna rättighet om- 

 nämnes i Byggningabalkens 10 kap. sålunda: »Skattebonde må nyttja 

 sin enskilda skog till hustarf och salu, dock det så sparsamt, att skogen 

 ej utödes och hemmanet fördärfvas. Vare ock skyldig att först taga 

 vindfälle, torra trän, kvistar och stubbar till vedbrand, innan friska 

 trän därtill fällas. Finnes skattebonde sin frihet missbruka, bote tio 

 daler.» Vid sidan af den allmänna lagens bud funnos i de särskilda 

 orterna lokala föreskrifter, hvilkas skaplynne växlade efter skogstillgången. 

 Bland sådana äro att märka de af landshöfdingarne utfärdade stadganden 

 rörande byggnadssättet, hållande af getrei', laga hiignadsbeskaftenhetm. m. 

 De inskränkningar, som sålunda förefunnos i skattebondens rätt 

 1739. till sin skog, kunna anses upphäfda genom nådiga förordningen den 

 1790. 21 februari 1789. I nådiga kungörelsen den 16 juli 1790 föreställde 

 emellertid Kungl. Maj:t innehafvare af skattejord angelägenheten af en 

 »rättskaffens hushållning med de till deras disposition hörande skogar» 



