18 Kungl. Maj.is Nåd. Proposition N:o 46. 



skad förbrukning vore ägnad att i en icke aflägsen framtid framkalla 

 skogsbrist. 



A riksdagen 1809 fattades flera för skogshushållningen viktiga 

 beslut. Det dåliga skick, hvari de allmänna skogarne befunno sig, och 

 den ringa afkastnitig, de lämnade, föranledde ständerna att först och 

 främst söka åvägabringa en bättre hushållning med kronans skogar och 

 därnäst rörande den enskilda skogsvården bringa till stånd erforderliga 

 lagändringar. Den farhåga för skogsbrist, som sedan mediet af 1600- 

 talet varit en ständiyit återkommande företeelse, förefanns nämligen 

 fortfarande till följd af ett fortsatt vårdslöst svedjande och hvarjehanda 

 annat slöseri med skogen. Men härvid utbildade sig nva åsikter om 

 bästa sättet att befrämja en god skogshushållning, väsentligen stödda af 

 Adam Smiths nationalekonomiska läror. De tvifvel, man redan förut 

 hyst om fördelarna af egendom i statens hand, började allt mer till- 

 växa, och allt mer gjorde sig den uppfattningen gällande, att den 

 fria dispositionsrätten skulle framkalla den bästa skogsvården. Ett 

 särskildt stöd därför laun man i de allmänna skogarnes dåliga tillstånd 

 samt den omständighet, att frälsets skogar ansågos i allmänhet ha vår- 

 dats bättre än skatteskogarne. 



I öfverensstämmelse med detta åskådningssätt framgick ur för- 

 handlingarna vid 1810, 1818 och 1823 års riksdagar det beslut att 

 afhända kronan största delen af hennes fasta egendom, hvilket numera 

 allmänt anses så ödesdigert. 



Den förändring, som sålunda skedde i lagstiftningen beträffande 

 de allmänna skogarne, åtföljdes af medgifna större friheter åt enskilde 

 i nyttjanderätten af dcn-as skogar. 



Redan i sin skrifvelse rörande skogarue af den 26 april 1810 fram- 

 höUo ständerna, att, enär med full äganderätt följde fri dispositions- och 

 försälj ningsriitt, de §§ af 1805 års skogsordning, hvilka stadgade om 

 sågningar, bräders och timmers försäljande, tjärbränning, barktagande 

 samt om svedjande, ej därefter lämpades till de hemman, af hvilka inne- 

 hafvaren vore ägare, hvarjämte förordades en afskrifning af inskränk- 

 ningen i enskildes förfogande öfver ekar. 



Vid flere af de följande riksdagarne sysslade ständerna med frågan 

 om dispositionsrätten till ekskogen, och slutligen bestämdes genom en 

 förordning af den 28 oktober 1830 bland annat, att ägare af skattehemman 

 kunde genom lösen förvärfva sig oinskränkt dispositionsrätt, ej mindre 

 till uppväxande ekskog, än ock till den befintliga ekskogen med vissa 

 undantag, och skulle sådan erlagd lösen äfven medföra rätt till upp- 



