28 Kungl. Maj.ift Nåd. Proposition N:o 46. 



I ett afseende föranledde under dessa år en framställning af Riks- 

 dagen till en i den enskilda skogsvårdens intresse för hela riket vid- 

 tagen åtgärd. I anledning af en skrifvelse af 1888 års Riksdag afläts 

 nämligen till följande års Riksdag och antogs af Riksdagen en kungl. 

 proposition om inskränkning af afverkningskontrakts giltighetstid till 



1889. 20 år, hvarora lag utgafs den 25 april 1889. 



Samtidigt därmed att frågan om den enskilda skogsvården sålunda 

 upptogs inom Riksdagen, pågick utredning därom äfven af Kungl. Maj:t, 

 hvarjämte framställningar i ämnet äfven från olika håll till Kungl. Mai:t 

 inkommo. Sålunda iitarbetade på nådig befallning skogsstyrelsen år 

 1875 förslag till sammanjämkniug af de vid 1874 års Riksdag yppade 

 skiljaktiga meningarna. 



1S86. År 1883 remitterades samtliga de inom och utom Riksdagen 



framkomna förslag till domänstyrelsen, som 1885 afgaf utlåtande i 

 ämnet. Efter en utredning om utlandets skogslagsstiftning och den 

 enskilda skogshushållningens ståndpunkt inom landet samt därmed 

 sammanhängande förhållanden, framhöll styrelsen i sitt utlåtande, 

 att återväxtlagar icke gåfve något skydd mot öfverdrifven afverk- 

 ning, då sådan finge obehindradt fortgå, såvidt skogsägaren kvar- 

 lämnade fröträd eller ungskog eller verkställde sådd eller plantering 

 å de afverkade trakterna, så att återväxten ej äfventyrades. Endast 

 något uppskof med skogsförödelsen skulle kunna åstadkommas, då 

 skogen i afvaktan å redan afverkade trakters skogsodlande ställdes 

 under förbud. Följderna af skogarnes öfverdrifna anlitande hade dit- 

 intills mindre visat sig därutinnan, att marken förblifvit skoglös, än 

 fastmer genom deras utglesnande. Skogsmarken l^lefve således ej 

 kal, och tillvaron af kalmark utan återväxt kunde ej ådagaläggas, 

 ehuru skogens uthuggning mången gång bedrefves ganska långt. 

 Domänstvrelsen uttalade därför såsom sin åsikt, att lagstiftningen för 

 det dåvarande icke syntes böra ingripa vid hushållningen med en- 

 skildes skogar, men framhöll styrelsen, att denna hushållning genom 

 lagstiftning kunde indirekt främjas, såsom genom en efter ortförhållan- 

 dena lämpad ytterligare inskränkning af betesrätten å gemensamma mul- 

 betesområden, ändring i gällande lagbestämmelser om släckning af 

 skogseld, Ijimgbränning och svedning, inskränkning af tiden för skogs 

 upplåtande till afverkning och kronoskogarnas ökning genom inköp af 

 skogsmark. 



Det rent negativa slut, hvaruti sålunda ett årtiondes sträfvandenpå 

 skogslagstiftningens område utmynnade, blef för det följande årtiondet 

 bestämmande för frågans öde hos regeringen och vid riksdagen. 



1 



