Kungl. Maj.-t» Nåd. Proposition N:o 46. 31 



hiilst en stor del af dessa i följd af ålder och andra orsaker saknade 

 vidare ntvooklingsförmåga. De en eller flere gånger genomblädade 

 skogai-ne representerade visserligen, i synnerhet hvad Norrland och 

 Halarne anginge, betydande virkeskvantitetcr, men en del af denna 

 virkestillgång vore af sådan beskaffenliet, att den saknade användning 

 för sågvorksrcirelson, då de små dimensionerna ej kunde tillgodogöras 

 för denna. Dessa finge därför i de orter, där sågverksrörelsen hittills 

 varit allena rådande, kvarstå i skogarne, hvarigenom såväl skogsmarken 

 som trädkapitalet låge improduktiva, i det att tillväxten upphört samt 

 återväxt icke kunde uppkomma. Att denna för vidare utveckling odug- 

 hga skog blefve använd f()r andra industrier, hvilka kunde tillgodogöra 

 sig de miudi-e virkesslagen, vore därför den enda utvägen för skogarnes 

 ekonomiska skötsel och rationella behandling med hänsyn till återväx- 

 ten. A andra orter anlitades ungskogarne i deras bästa växt. Allmänt 

 klagades (ilVer, hurusom både i de norra och södra delarna af landet 

 ungskogen tillgropes för export af pitprops, egyptiska spärrar m. m. samt 

 för uttagande af pappersmasseved. Om totalafverkning därvid skedde, 

 vunnes åtminstone den fördelen, att växtliga ungskogar kunde uppkomma, 

 där fröträd kvarlämnades. Men där småvirket uttogs plockvis utan hän- 

 syn till aterväxten eller den kvarvarande skogens trelnad och fortväxt, 

 blefve denna afverkning förödande. Trämassefabrikatiouen och pit- 

 propsafverkningen vore visserligen fullt berättigade och naturliga närings- 

 grenar, så vidt de bedi-efves på det sätt, att de kunde äga bestånd. 

 De beredde i många trakter afsättning för småvirke, och i synnerhet 

 \ inom de norrländska länen funnes för dem utan uugskogarnes tillgri- 

 pande god tillgång å råämne. Men för närvarande uttoges pappers- 

 maseeveden och annat småvirke mångenstädes på ett för ungskogarne 

 så förödande sätt, att lagstiftningen borde träda hänmiande emellan till 

 fördel både för skogarnes och trävaruindustriens framtid. Ehuru styrel- 

 sen fasthölle sin förut uttalade åsikt, att några fullt etlektiva åtgärder 

 till främjandet af enskildes skogsvård ej kimde framkallas ensamt genom 

 skogslagar, ansåge styrelsen på grund af det anförda, att lagstiftningens 

 mellankomst för de nuvarande nngskogarnes skydd vore af stort all- 

 mänt gagn, äfvensom att en sådan lagstiftningens mellankomst vore 

 i af de rådande förhållandena fullt påkallad. (Jm den äldre skogens af- 

 "• verkning lämnades helt och hållet fri, borde lagen ej blifva mottagen 

 med ovilja och torde därför utan synnerliga svårigheter kunna bringas 

 till efterlefnad. Obestridligt vore, att genom afverkning af ungskog, 

 som ej ännu ii[)pnått fWiliarhetsälder, den naturliga skogsföryngringen, 



