38 Kungl. Majds Nåd. Proposition N:o 46. 



fick understöd däraf lämnas åt enskilde, dock icke åt den, som hade 

 egen skog eller med sådan illa farit. Dessa stadganden visade tydligt, 

 att ifråga om dessa skogar det allmännas rätt ansågs böra gå före de 

 enskildes, beroende därpå att äganderätten antogs tillhöra kronan. 



Under inflytande af den obenägenhet emot det allmännas del- 

 tagande i ekonomisk verksamhet, som under början af 1800-talet 

 gjorde sig gällande, undergick denna uppfattning emellertid en full- 

 ständig förändring. Genom kammarkoUegii cirkulärbref den 14 april 

 1824 förklarades, att ifrågavarande allmänningar vore häradets till- 

 hörighet.1 och att Kungl. Maj:t ville uppå därom skeende ansökning 

 för hvarje sådan allmänning tillåta, att den till intressenternas egen 

 disposition gemensamt eller delning socknar eller enskilde hemmans- 

 ägare emellan, som däri ansåges äga del, upplätes, enär Kungl. Maj:t 

 funne sådant lämpligt och laga hinder därför ej mötte. Där hvarken 

 delning af allmänningen skedde eller intressenterna emottoge den under 

 gemensam disposition, skulle genom Kungl. Maj:ts befallningshafvaudes 

 försorg åtgärder vidtagas till allmänningens skötsel och bevakning. 

 Med stöd af detta stadgande blefvo samtliga då befintliga landsallmän- 

 ningar och nära hälften af häradsallmänningarna mellan delägarna 

 skiftade. I afseende å de odelade häradsallmänningarna förordnades 

 genom nådiga brefvet till kammarkollegium den 23 mars 1849, att 

 delägarne i allmänningen skulle, därest de önskade, efter anmälan hos 

 Kungl. Maj:ts befallningshafvande få genom utsedde deputerade deltaga i 

 vården och uppsikten af densamma, dock att de deputerade ej finge 

 inblanda sig i den vetenskapliga skötseln och behandlingen af skogen, 

 hvilken fortfarande skulle handhafvas af den förvaltande personalen af 

 skogsstaten, samt att den af häradsborna för de deputerade utfärdade 

 instruktion alltid borde underställas Kungl. Maj:ts befallningshafvaudes 

 granskning och rättelse. 



1855 års skogskommitté ansåg åter, att häradsallmänningarna 

 icke kunde vara att betrakta annorlunda än som upplåtelser af kro- 

 nans skogar till häradenas begagnande, och fann icke någon betänk- 

 lighet därvid, att staten föreskrefve, huru denna menigheterna medgifna 

 rätt finge utöfvas. Kommittén ansåg vidare, att allmänningarnas del- 

 ning mellan häradsborna, hvilken redan flerstädes ledt till skogarnes 

 vanvård och förfall, icke vidare borde medgifvas. Skogarnes bevarande 

 samt menigheternas fördel fann kommittén bäst främjas därigenom, att 

 häradsallmänningarna ställdes under allmän vård och förvaltning på 

 alldeles lika sätt som kronoskogarne. Den rätt till åtnjutande af skogens 

 alster in natura, som vore häradsborna medgifven, skulle då komma 



