Ktingl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 4(1 59 



att, utan liiiider af fastställd skogsliusbålluingsplan, under den kontroll, 

 Kungl. Maj:t funne nödig, förfoga öfver sin skogsmark, när för stadens 

 utvidgning, Iwbyggande, parkanlägg-ningar med mera dylikt sådant af 

 behofvet påkallades ov\\ detta eljest utan hinder af donationsbestäm- 

 nielser eller andra föreskrifter lagligen kunde ske, bvarjämte ansetts 

 olämpligt, att, på sätt 5 § innehölle, stads skog kunde utan stadens börande, 

 äfven om missvärd af skog ej förekommo, jiå domänstjavlsens framställ- 

 ning ställas under skogsstatens vård och förvaltning, hvilket, mf)t stadens 

 bestridande, icke borde ifrfigaktimnia i annat fall, än då vanvånl före- 

 låii"e. Beträffande sk\ldii:heten att anställa skoo:sförvaltare har ifråo-a- 

 satts, huruvida bestämmelse därom vore behöflig, samt framhållits att, 

 äfven om därför funnes giltiga skäl, densamma åtminstone icke borde 

 tillämpas på mindre skogar, bvarjämte ansetts ncidigt, att, därest skogs- 

 förvaltare redan funnes anställd, sådan finge behållas, åtminstone i det 

 fall att revirförvaltaren funno honom kompetent för uppdraget. 



Af de i denna fråga hörda länsstyrelser afstyrker en del kom- 

 niitténs förslag helt och hållet eller anser detsamma ej utan genom- 

 gripande förändringar böra antagas till lag, hvaremot förslaget i hufvud- 

 sak vunnit anslutning af öfriga länsstyrelser. 



Diimiinstyrelsen har funnit de skäl, kommittén andragit för lag- 

 stiftningens ingripande i fråga om vården af städernas skogar, vara 

 fullt giltiga. Liksom andra menigheters skogar borde äfven städernas 

 underkastas sådana lagbestämmelser, som tryggade deras vidmakt- 

 hållande för framtiden. Kn viss olikhet mellan stadskommunernas 

 och landskommunernas skogar syntes dock böra beaktas i det af- 

 seendet, att de förra tillkommit icke uteslutande för skogsproduk- 

 tion, utan därjämte för att tillgodose ett stadssamhälles efter hand 

 inträdande ökade behof af utrymme för tomtplatser, industriella an- 

 läggningar, promenadplatser eller parker med mera. Den för lands- 

 kommuners samfällighetsskogar, det ville säga häradsallmänningar, 

 gällande lagstiftning kunde därför ej i alla delar vara tillämplig på 

 städernas skogar. Kommittén hade ock med afseende å dessa senare 

 i hufvudsak följt samma grunder som för de allmänna inrättningarnas 

 skogar, och styrelsen anslöte sig till denna kommitténs uppfattning. Men 

 samma anmärkningar, styrelsen framställt mot §§ 32 och 33 i kommitféns 

 författningsfurslag betriiffande nämnda inrättningars skogar, gällde äfven 

 §§ o och 6 i nu ifrågavarande författningsförslag. Dessa sistnämnda §§ 

 borde därför enligt styrelsens mening erhålla i hufvudsak enahanda 



