90 Kungl. Maj:ts Nåd. Praposition N:o 46. 



tillåten, eller upplysning i skogsföryngringen rörande förhållanden. 

 En ledamot af kommittén, med hvilken flera af de myndigheter, som 

 yttrat sig öfver förslaget, instämt, har ansett böra i paragrafen införas 

 en definition å begreppet »egentlig skogsmark», hvarmed skulle förstås 

 »sådan skogsbördig mark, där skogens tillväxt och föryngring icke för- 

 hindras af markens beskaffenhet och betäckning». 



Domänstyrelsen har i nämnda afseende hnfvudsakligen anfört, att 

 kommittén vid aifattningen af 1 § torde hafva afsett att angifva^e hufvud- 

 grunder, som, på sätt i 1896 års riksdagsskrifvelse omförmäles, kunde 

 vara gemensamma för alla orter och på hvilka lagen hvilade, under det 

 att de särskilda bestämmelser, som erfordrades för tillämpningen, komme 

 att, lämpade efter orternas olika förhållanden, efter vederbörande ort- 

 myndigheters och korporationers hörande meddelas af Eders Kungl. 

 Maj:t i de för skogsvårdsstyrelserna föreslagna reglementen. Vid så- 

 dant förhållande kunde styrelsen ej annat än erkänna såsom riktig den 

 af kommittén följda principen att icke i lagen införa detaljerade be- 

 stämmelser i syfte att närmare reglementera den enskildes skogshus- 

 hållning, hvilka föreskrifter, ehuru lämpliga för en ort, kunde finnas 

 olämpliga för en annan, och ansåge styrelsen fördenskull, att något 

 afseende ej i detta sammanhang liorde fästas vid de i berörda hänseende 

 gjorda anmärkningar och framställningar, hvilka däremot vid reglemen- 

 tens affattande för skogsvårdsstyrelserna borde komma till den rätt, 

 deras innehåll kuude betinga. 



Då lagens hufvudsyfte vore att skogsägaren skulle, när han af- 

 verkade skog, såväl bedrifva afverkningen på ett för skogens reproduk- 

 tion ändamålsenligt sätt, som ock att därefter vidtaga för återväxten 

 efter förhållandena erforderliga åtgärder, skulle nämnda hufvudsyfte i 

 dess viktigaste delar göras om intet, om just sådan mark undantoges 

 från lagens tillämpning, hvarest ej iitan särskild åtgärd skogens för- 

 yngring kan äga rum. Ty det vore särskildt för sådana områden åt- 

 gärder påfordrades. Svårigheter och hinder förekomme mångenstädes 

 för själfsåddeu, beroende af lokala förhållanden. An hade marken stor 

 benägenhet för gräsväxt, än förekomme annan hindrande markbetäckning, 

 såsom i gran- och ban-blandskogar, synnerligast i syrliga lägen. Uppen- 

 bart vore, att undantagandet från lagens tillämpning af all mark, där 

 dylika svårigheter och hinder förekomme, vore att afklippa lagens räck- 

 vidd just där, hvarest dess ingipande kunde göra mesta gagn. Skulle 

 däremot svårigheterna och hindren för föryngringen vara beroende på 

 en genom mossvegetation af öfvervägande sphagnum (hvitmossa) inträdd 



