KungL Maj.ts Nåd. Proposition N:o 46. 133 



områden mod mera. Men utgifterna för iitsyningarna och därför erfor- 

 derliga f('>nir})C'ten såsom skog-Buppskattning- med mera liade ock sedan 

 1889 viisentligt stigit, allt efter som afvittringarna och laga skiften hlilVit 

 afshitade i lappmarkssockuarna. Biträdande jägmästare, assistenter och 

 extra kronojägare hade måst anställas och aflönas för utförande af de 

 särdeles omfattande förrättningarna. Hädanefter, då utsyningarna för- 

 nämligast forekoiiinie i la[i[iiiiarkerna ocli i Särna samt i några revir i 

 Norrbottens och Västerbottens län nedom lajipniarkslinjen, syntes stats- 

 verkets utgift för iitsyningar åt enskilde komma att något minskas, 

 och torde denna utgift, med beräkning att utsyningarna med tillhörande 

 förarbeten taga i anspråk Vs af den förvaltande personalens tid inom 

 28 revir, kunna, inberäknadt de dagarfvoden, som lör biträde vid dessa 

 utsyningar utbetalades till kronojiigare, omkring 12,000 kronor, uppskattas 

 till i rundt tal årligen 73,000 kronor. 



Statens inkomst af utsyuingsafgifter utgjorde under år 1898 117,380 

 kronor, imder år 1899 127,473 kronor samt under år 1900 121,738 

 kronor. lUom den nedsättning af vid pass 22 procent, som kommitténs 

 nu ifrågavarande ändringsförslag skulle föranleda, måste man för fram- 

 tiden äfven räkna med den minskning i afgiftsbeloppet, som blefve en 

 loljd däraf, att de tillfälliga orsakerna till den nuvarande stegringen 

 under de närmaste åren komme att upphöra. Så vidt nu kunde på 

 förhand l)edömas, komme statsverkets utgifter och inkomster i fråga 

 om utsyningar åt enskilde att i det närmaste motsvara hvarandra. Emot 

 kommitténs förslag vore alltså ur denna synpunkt från statens sida ej 

 något i hufvudsak att erinra. Dock ansåge sig styrelsen böra anmärka, 

 alt den föreslagna nedsättningen i utsyningsafgiften för sockenallmän- 

 uingarna, för hvilken kommittén icke anfört något särskildt skäl, icke 

 stode väl öfverens med åtgärden att utesluta den för utsyning å liemman 

 ofvan odlingsgränsen nu gällande lindring. Denna senare raedgafs 1889 

 på den grund, att skogen oiVan nämnda gräns såväl till följd af skogens 

 beskaffenhet som flottledernas längd ägde mindre värde än i nedre lapp- 

 markerTia, och då dessa skäl ännu kvarstode, syntes det styrelsen 

 billigt, att lindringen bibehöllos, hvaremot styrelsen ansåge, att den af 

 kommittén iVireslagna afgiftsnedsättningen för sockenallmänningarna af 

 samma skäl icke borde tillämpas i annat fall, än att allmänningsom- 

 rådet vore beläget ofvan odlingsgränsen. Såväl inom Norrbottens län 

 som i fråga om de under bildning varande och i öfrigt tillämnade all- 

 männingarna inom Västerbottens län förekomme, alt allmänningsmark 

 vore belägen eller komme att förläggas ofvan nämnda gräns. För af- 

 lorkad, död skog, såsom jämväl al" lägre värde, ansåge styrelsen ut- 



