Knngl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o iR. 29 



ordningens nuviiraii(l(^ lydoiso undermåligt virkes alyttring till iiiisUeliof 

 inom (irtt'11 fri, (ii'li de föränd ringiir, som styrelwii mi IVircsiogc i samma 

 f('>rorduiiig, verkade icke rulibiiiiig i detta förhållande. Kmot samma 

 landstiug-s förslag angående skyldighet f(ir skogsägare att hos revir- 

 iorvaltaren göra anmälan om virkes uppläggning för hiislfeliof å plats, 

 där det enligt lorordningens föreskrift kanile tagas i beslag, vore att 

 anmärka, att det vid tillämpningen icke skulle kunna hindras, att de 

 anmälda virkespari ierna komme att tilltagas så stora, att de tillika inue- 

 iattade virke för export eller sågning. (Snarare vore det sannolikt, att 

 detta blefve regel och att därigenom skulle främjas och underlättas 

 just det, som förordningen afsåge att förhindra. 



Fiirslaget att utsträcka kontrollen till flottlederna och där ujip- 

 lagdt samt med af flott uiugsstyrelse godkäudt märke försedt nnderraäligt 

 virke syntes styrelsen ej vara välgrundadt. Det virke, som i Höftleder 

 nedfördes till hamnar eller lastageplatser inom länet för export, kon- 

 trollerades å dessa platser verksammast af tullbetjäningen. Om än denna 

 kontroll under vissa förhållanden, på sätt förut vore nämndt, vore före- 

 nad med svårigheter, syntes dessa ej genom kcmtroll vid flottled kunna 

 minskas. Däremot kunde de i väsentlig mån afhjäl])as, på sätt redan vore 

 omförmäldt, genom att utesluta orden »till lastning» i nu gällande för- 

 ordning. Vidkommande åter kontrollen öfver virke, som fördes till 

 sådana flottleder, hvilkas slutpunkt låge inom Västernorrlands län och 

 med hänsyn till hvilka. enligt landstingets i Västerbottens län mening 

 denna kontrollfråga ägde sin största betydelse, förhölle det sig så, att 

 af de nämnda flottlederna, nämligen Ångermanälfven och Gideå älf, 

 hvilka båda upi)runne inom lappmarken, den förra därifrån direkt 

 ingiuge i Västernorrlands län och således ej alls berörde t)mrådet för 

 nu ifrågavarande skogsförin-dning, samt den senare eller Gideå älf 

 visserligen under en kortare sträcka nedom lappmarksgränsen framginge 

 som gränsflod mellan \'ästerbottens och Västernorrlauds län och alltså 

 ;i sin ena sida (Bjnrholms socken) kunde upptaga flottgods från det 

 område, hvarest förordningen ägde tillämpning. Men då detta område 

 vid Gideå älf inom l^jurholms socken vore af ringa ytvidd, kunde därifrån 

 ej några afsevärda kvantiteter imdermåligt virke nedföras i (lideå älf, 

 isynnerhet som kronan ägde ej oväsentlig del af området, och denna 

 fråga syntes därför helt och hållet sakna praktisk betydelse. I 

 hvarje fall syntes den omständigheten, att Gideå älf under en kortare 

 sträcka utgjorde gräns mellan Västerbottens och Västernorrlands .län, 

 icke utgöra giltig anledning att införa en kontroll vid samtliga andra 

 flottleder inom det område af omkring 455 kvadratnymil, där förord- 



