10 



Vandet for at aande, virker i høj Grad omformende paa Hoved- 

 skallen, giver den Tilbøjelighed til at faa flad Overside med 

 tykke Knogler. Vandets Tryk forfra paa Hovedet under Farten 

 frem gjennem Vandet virker til at frembringe en ualmindelig 

 Sværhed i de Knogler, der rage længst frem, Mellemkjæbe, 

 Overkjæbe og Plovskjærben, og i den bruskede Næseskille- 

 væg, som Plovskjærbenet omfatter. Hjernekassen paavirkes 

 forfra af Vandets Tryk mod Panden, bagfra trykkes den af 

 Halshvirvler og Halsmuskler, og den faar derfor en kort, bred 

 Form; Pandeben og Nakkeben, der faa mest Tilskyndelse til 

 Væxt, udvide sig paa Bekostning af Issebenet, der trænges til- 

 side og indskrænkes. Ved Hjelp af Næsens Muskler er der 

 stræbt efter at trække Næseborene saa højt som muligt op 

 paa Hovedets Overside for let at kunne faa dem løftede over 

 Vandet, og Følgen har været, at Næseborene have faaet Plads 

 tilsyneladende paa Panden, i Virkeligheden tæt foran Hjerne- 

 kassen. I høj Grad bidragende til Næseborenes Flytning har 

 Vandets Tryk været; den bløde Næsebrusk er trængt bagud 

 ved Vandets Modstand. Lugtesandsen er opgiven; Sibenets 

 oprindelig mange foldede Blade ere svundne bort; Næsen er 

 bleven en simpel Gjennemgang for Luft; men den Luft, der 

 optages i Næsen, har Tilbøjelighed til at skaffe sig større Plads 

 ved at udvide Næsegangen her og der i Luftsække, dels paa 

 Hovedskallens Overside over Ansigtets Knogler, dels paa 

 Undersiden, bag Ganen, hvad der bidrager til at omforme 

 Hovedskallen. Det ydre Øre svinder fuldstændig bort af Mangel 

 paa Brug; den ydre Øre-Aabning indsnevres saa stærkt, at 

 den kan være vanskelig nok at finde. Tandsættet vanslægter 

 ganske, fordi Tygning af Føden opgives som ikke let at udføre 

 tilfredsstillende under Vand; de fleste Dyr tygge med aaben 

 Mund; under Vandet vilde den tyggede Føde skylles bort mel- 

 lem Tænderne; Tandsættet bruges derfor i det højeste til at 

 hjelpe med at gribe Føden og holde den fast. I Stedet for de 

 forholdsvis faa og uens Tænder, der findes hos Hvalernes 

 Stamformer, fremkommer en lang Række smaa ensartede sim- 

 pelt kegleformede Tænder; hvad der senere sker, afhænger af 

 den Brug eller Ikke-Brug, der gjøres af dem. At kunne gabe 

 højt er en Nødvendighed for de oprindeligste Hvaler, hvis 

 Føde er Fiske; Kindmusklen, der har Tilbøjelighed til at ind- 

 snevre Gabet, bliver derfor ikke brugt; den vantrives, og 

 sammen med den Kindbuen, hvorpaa den har sit Udspring. 

 Til Gjengjeld kan Tindingmusklen blive stærk og kan ret paa- 

 faldende forme Hovedskallen. Haarklædningen miste Hvalerne; 

 i det højeste nogle faa vanslægtede Varbørster blive tilbage. 



Gjelder det i et kort Overblik at skjelne vore danske 

 Pattedyr-Ordener, ere de vigtigste Kjendetegn følgende: 



