13 



en sjelden Gang viser den sig fremme i Dagen. Dens hele 

 Legeme er blevet til en Slags Grave-Redskab. Med Snuden 

 borer og roder den, med Hoved og Skulder skubber og løfter 

 den Jorden, med Hænderne kradser og graver den, med Fød- 

 derne ligeledes. Næsen er bleven en stærk bevægelig Tryne; 

 hele Hovedet er blevet til en Skovl, Hjernekassen ganske 

 fladtrykt, og Hovedets bageste Del er omvoxet af de mægtige 

 Skuldermuskler, der føre Armene, og er ligesom nedsænket 

 mellem Skuldrene. Haanden er bleven uhyre; Kløerne ere 

 alle lange, brede og flade; Fingrene ere ellers ganske korte 

 og næsten til Spidsen forenede ved fælles Hud; Haandfladen 

 er skiveformet udbredt, og ud over Randene har Huden slaaet 

 Folder, i Haandens Inderrand støttede af en mægtig Sene- 

 knogle; Haarene langs Haandens Rande ere ved den Pirring, 

 som de ere særlig udsatte for, naar Haanden føres gjennem 

 Jorden, voxede frem til stive Børster, der forøge Haandens 

 Brugbarhed som Grave-Redskab; Haandfladens Trædepuder 

 ere helt forsvundne; hele Haanden har faaet en ejendommelig 

 Stilling; den er næsten fæstnet i den Stilling, der er den 

 heldigste under Grave-Arbejdet, stillet paa Højkant med Haand- 

 fladen udefter. Armen er bleven meget muskelstærk, hvad der 

 har paavirket Knoglerne paafaldende. Foden er omdannet paa 

 noget lignende Maade som Haanden, men bruges i langt 

 mindre Grad og er derfor meget svagere; Trædepuderne ere 

 endnu tilstede, men ganske smaa. Lemmerne ere saa helt 

 tagne i Gravningens Tjeneste, at andre, tidligere Færdigheder 

 maa opgives; Klatring og Løb i Spring opgives saaledes; der 

 er heller ikke mere Lejlighed til Øvelse i disse Henseender. 

 Følgen er, at Lemmerne end yderligere give efter for Paavirk- 

 ningen af Grave-Virksomheden, blive ualmindelig korte, o. s.v. 

 En anden Følge er Halens Indskrænkning; Halen mister sin 

 oprindelige Tjeneste som Redskab til at holde Ligevægt under 

 Spring og andre frie Bevægelser, og den bliver kort. Af Sand- 

 serne er Lugtesandsen den, der væsenligst vejleder Muldvarpen 

 til at finde Føden; Sibenet voxer og breder sig, især ned mod 

 Ganen, og bidrager meget til at forme Hovedskallen. Snude- 

 spidsen er udbredt skiveformet og har faaet en særlig følsom 

 Hud. For Øjet bliver der kun meget ringe Brug i de under- 

 jordiske Gange, og det vantrives, tildels ogsaa fordi det giver 

 efter for Paavirkningen af Trynens stærke Muskler, der omgive 

 det, og især af den stærke Tindingmuskel, der bagfra trykker 

 det og trænger det helt frem fra den oprindelige Øjehule. Den 

 ydre Ørebrusk, der under Jorden i de snevre Gange ikke kan 

 rejses og udspiles, vantrives af Mangel paa Brug og forsvinder; 

 men det indre Øre gjør god Tjeneste og udvikles; Tromme- 

 hulen sættes i Forbindelse med Hulrum i de omgivende Knogler 



