123 



omtrent en Tredjedel af Kroppens Længde. Varbørsterne ret svage. 

 Oversiden oftest gullig graa; Dækhaarene ved Grunden hvid- 

 lige, ellers sorte med bleggul Ring; Bundhaarene ved Grunden 

 graalige, ellers blegt gullige. Undersiden hvidlig; et mørkt Baand 

 over Brystet. Ørets Bagside mod Randen sort. Lemmerne lyse. 

 Halen foroven graalig, forneden hvidlig. Paa sine Steder kan 

 Ulven vise sig i næsten helt sort Dragt; i de nordligste Egne 

 er den helt hvid. Fortænder og Hjørnetænder svære; Forkind- 

 tænderne indbyrdes tæt stillede; Rovtænderne svære, de skjæ- 

 rende Kamme høje; de ydre Spidser (4de og 5te) paa forreste 

 øvre Knudetand høje. Hovedskallens Pande hvælvet, Udvæxten 

 over Øjehulen oppustet af Pandehuler; Trommebenet ret lille. 

 Længden af øvre Tandrad 130 mm^ af nedre Tandrad 133, Læng- 

 den af øvre Rovtand 26^/3, af nedre Rovtand 30, Hovedskallens 

 Længde 238, Underkjæbens Længde 191. 



Med store, tamme Hunde kan Ulven forvexles, især i 

 Skelet. Det sikreste Kjendetegn for Ulven er dens svære 

 Rovtænder og forreste øvre Knudetand. Selv hos de største 

 Racer af tamme Hunde, der i Størrelse af Skelettet overgaa 

 Ulven, ere de paagjeldende Tænder forholdsvis smaa; de have 

 beholdt noget af Ligheden med den tamme Hunds vilde Stam- 

 form Sjakalen. En stor tam Hund fra Jernalderen, funden i 

 en Grav fra Vikingetiden, ved Errindlev paa Lolland, nedlagt i 

 Graven sammen med sin Herre og hans Hest, har Hoved- 

 skallens Længde 209 mm^ men øvre Rovtand er kun 20 lang, 

 nedre 22V2; en meget stor „Dansk Hund" fra Nutiden har 

 de tilsvarende Maal 255, 22 og 28. 



Ulven har i sin Tid været almindelig udbredt over hele 

 Landet. Fra Tiden nær efter Istiden haves enkelte jordfundne 

 Levninger. I Ældre og Yngre Stenalders Kjøkkenmøddinger ere 

 adskillige Knogler fundne. Udryddet hos os blev den først i 

 Begyndelsen af 19de Hundredaar. Den lever eller har levet 

 vidt udbredt til alle Sider for Danmark. 



I vor Ældre Stenalder blev den tamme Hund, Canisfamiliaris, 

 indført til Landet; den holdtes her almindelig og har ikke alene været 

 Hjelper paa Jagten, men har ogsaa undertiden selv tjent til Føde; den 

 har gnavet de fleste af de Knogler af Vildt, der findes i Stenalderens 

 Kjøkkenmøddinger ; men ogsaa dens egne Knogler findes i Dyngerne 

 med Snitmærker baade her og der som Vidne om, at den selv har været 

 spist af Stenalders-Folket; og dens Hjørnetænder bleve, i hvert Fald i 

 Yngre Stenalder, brugte som Perler. Den Race, der var den aldeles 



