179 



Elsdyret er strax kj endeligt blandt Europas Hjorte som den 

 eneste, der har den forlængede Mule; den er ogsaa den mest 

 højbenede og den største. Hornet er aldeles ejendommeligt. 



Arten har været udbredt over hele Landet, ogsaa paa Born- 

 holm, nærmest hjemmehørende i Skov. Dens Knogler ere ret 

 almindelige i vore Tørvemoser. Sin Blomstring synes den at 

 have haft hos os i Aspeskovens Tid, forud for Stenalderen. 

 Kun i et Par Kjøkkenmøddinger fra vor ældste Stenalder ere 

 dens Knogler fundne i nogen Mængde; af alle de mange Kjøk- 

 kenmøddinger fra vor „Ældre Stenalder" er der kun en enkelt, 

 Dyngen ved Ertebølle, der har indeholdt Levninger af den, 

 endda kun nogle ganske faa Knogler, og det skjønt Stenalderens 

 Folk særlig gjorde Jagt paa Hjortedyr. Fra senere Tider haves 

 ingen Oplysninger om Elsdyret hos os. Det har levet vidt 

 udbredt til alle Sider for Danmark, men er de fleste Steder 

 udryddet; dets nærmeste Hjemsteder i Nutiden findes i Sverig 

 og Norge og i Øst-Preussen. 



* Rensdyr- Slægten (Rangifer) . 

 I Ydre i alt væsenligt som Cervus. Halen kort. 

 Snudespids og Overlæbe helt haarklædte. Horn hos 

 baade Han og Hun; Rosenkrandsen meget svag; 

 Rosenstokken udspringende langt bag Øjet. Klovene 

 brede, dog med skarp Ryg; Biklovene anselige. Tand- 

 sættet væsenlig som hos Cervus. 1ste nedre Fortand 

 kun lidt bredere end 2den. Øvre Hjørnetand findes. 

 Hovedskallen ligeledes nærmest som hos Cervus. 

 Pandebenets bageste ydre Hjørne, hvorfra Rosenstok- 

 ken rejser sig, baade hos Han og Hun, skyder sig 

 langt tilbage ind i Issebenet. Plovskjærbenet naar 

 tilbage til Ganebenets bageste Rand og tvedeler den 

 bageste Næse-Aabning. 



58. *Rensdyr (Rangifer tarandus L.). 

 (Cervus tarandus, Tarandus rangifer.) 

 Højden over Skulderen hos Hannen omkring 1100^'". Far- 

 ven over det meste af Legemet i Sommerdragten brunlig; paa 



12* 



