OM INDICANURI. II 
1900. No. 4. 
Ogsaa fra den sidste tid foreligger der forsog angaaende indolets toxiske 
virkning udførte af Rovighi1, som fandt, at dosis letalis for voxne kaniner 
var 11/2 til 2 gram, samt af Herter?, som iagttog død i løbet af et par 
uger efter daglig subcutan injection af smaa doser paa hunde og kaniner. 
Hos mennesker kom der hovedpine, kolik og diarrhoe efter 0.5 — 1.0 gr. 
indol givet pr. os. 
Med andre forbindelser af indigogruppen er der ogsaa udfert under- 
sogelser angaaende deres forhold til indicanuri. Masson® prevede saaledes 
oxindol og dioxindol, som injiceredes subcutant paa kaniner uden at frem- 
kalde oget indicanudskillelse gjennem urinen. En hund fik ı gram diox- 
indol med næringen, og han selv tog 2 gram af samme substans i to doser, 
uden at der kom nogen indicanuri, I samtlige tilfælde blev urinen brunlig 
rød efter tilsætning af salpetersyre, farvestoffet lod sig extrahere med 
æther.  Niggeler* forsøgte isatin, som han dels gav hund i fint pul- 
veriseret tilstand, dels tog han det selv. I urinen paaviste han et farvestof, 
som han antog for indigoredt. /xdigoblaat er prøvet af Niggeler? og 
Nencki®; der kom ingen forandring af urinen, og hele den givne mængde 
indigo gjenfandtes i hundens excrementer. — Baumann & Tiemann? fandt 
ligeledes, at indigoblaat passerede hundens tarmkanal uden at forandres; 
hos kaniner antog de, at endel af det givne indigoblaat kunde reduceres i 
tarmen til indigohvidt, som paany kunde oxyderes i organismen, Efter 
længere tids fodring døde kaninen, og der fandtes da indigoblaat afsat i 
nyrerne. 
Endelig har Brieger® prøvet subcutan injection af methylindol (ska- 
tol) paa kaniner; der kom ingen forogelse af indicanmængden; men han 
kunde paavise et eiendommeligt rødt farvestof i urinen, hvilket fremkom 
efter tilsætning af saltsyre. 
- 
Rovighi: Sul’azione dei prodotti tossici della prutrefazione intestinale. Policlinico III 1896. 
Ref. i Schmidts Jahrbiicher, Bd, 251, 1896, s. 12. 
2 Herter: An experimental Study of the Toxic Properties of Indol. Medical Record. 
Bd, 53, 1898, s. 569. 
3 Masson: Des matitres colorantes du groupe indigo etc. Arch. de physiologie norm. 
& pathol., Bd. 21, 1874, s. 960. 
4 Niggeler: Ueber Harnfarbstoffe aus der Indigogruppe. Arch, f. experiment pathol. u. phar- 
makol. Bd. 3, 1875, s. 70. 
Niggeler: Sammesteds s. 73. 
Nencki: Ueber Harnfarbstoffe aus der Indigogruppe und über die Pancreasverdauung- 
Berichte d. deutschen chem. Gesellschaft, Bd. 7, 1874, s. 1597. 
7 Baumann & Tiemann: Ueber Indigweiss und indoxylschwefelsaures Kalium. Berichte 
d. deutschen chem. Gesellschaft, Bd. 13, 1880, s. 408. 
Brieger: Ueber die flüchtigen Bestandtheile der menschlichen Excremente, Journ, f. 
prakt. Chemie N. F., Bd. 17, 1878, s. 137. 
a Å 
ao 
Oxindol og 
dioxindol. 
Isatin, 
Indogoblaat. 
Methylindol 
(Skatol), 
