1900. No. 4. OM INDICANURI. 8 
19) 
saa godt som anaciditet, medens ventriklens motilitet var normal; de par- 
rede svovlsyrer i urinen viste sig hos samtlige at udskilles i normal mængde. 
I en række tilfælde med hyperaciditet havde han. foretaget indican- 
undersøgelse og hyppig fundet sterk forøgelse. Han mener derfor, at 
ventrikelsaltsyren ikke virker desinficerende udenfor ventriklens grændser, 
og at den specielt slet ikke har det mindste med desinfektion af tarmen 
at gjøre. 
Biernackil undersøgte æthersvovlsyreudskillelsen ved nephrit, under 
hvilken sygdom han konstaterede nedsat eller manglende saltsyregehalt i 
mavesaften. Han fandt tarmforraadnelsen øget, uden at der var nogen 
forstyrrelse af tarmfunktionen. Naar han gav saltsyre pr.os, fik han strax 
aftagen af æthersvovlsyrerne, hvilket vedvarede i hele saltsyreperioden, 
medens der atter kom forøgelse, naar syren blev seponeret. 
Mester? paaviste ligeledes tarmforraadnelsens afhængighed af mave- 
saftens saltsyre, idet han fandt betydelig forøgelse af de parrede svovl- 
syrer, naar han ved hjælp af chlorfrit kjød bragte ventriklens saltsyre- 
sekretion til at ophøre. Samtidig med æthersvovlsyrerne var der ogsaa 
sterk forøgelse af indican og phenol. 
Ved disse forsøg er at bemærke, at kjødet gjordes chlorfrit ved gjen- 
tagne ganges kogning med destilleret vand, hvorved det ogsaa samtidig 
blev »steriliseret«. Resultatet af hans første forsøgsrække viste ingen for- 
øgelse af de aromatiske stoffe i urinen, dette fandt han at stemme overens 
med v. Noordens ovennævnte iagttagelse. Forsøgsbetingelserne var i begge 
tilfælde nogenlunde de samme, idet der var anaciditet med uforandret moti- 
litet af ventriklen. Den af v. Noorden anvendte næring maatte være rela- 
tivt fattig paa forraadnelsesbakterier, og der manglede saaledes enhver 
anledning til abnorm gjæring i ventriklen, ved hvilken tarmforraadnelsen 
kunde begunstiges. 
Ved en følgende forsøgsrække lod derfor Mester det chlorfri kjod 
ligge i luften, til det var begyndt at raadne; efter fodringen med dette 
kjød kom der en meget betydelig forøgelse af de aromatiske produkter, 
hvilken han atter kunde forebygge ved at give chlornatrium sammen med 
det raadne chlorfri kjød. 
Schmitz3 prøvede virkningen af saltsyre, idet han selv tog 30 draaber 
10 pct.s saltsyre pr. dag. I syreperioden fandt han gjennemsnitlig ca. 
1 Biernacki: Ueber die Darmfäulniss bei Nierenentzündung und Icterus. Deutsches Arch. 
f. klin. Medicin. Bd. 49, 1892, s. 106. 
Mester: Ueber Magensaft und Darmfäulniss. Habilitationsschrift, Breslau 1893, s. 18 flg. 
3 Schmitz: Die Beziehung der Salzäure des Magensaftes zur Darmfäulniss. Zeitschr. f. 
physiol, Chemie, Bd. 19, 1894, s. 408. 
