1900. No. 4. OM INDICANURI. 155 
farvering. Ved andre undersogelser har man til urinen kun sat koncentreret 
saltsyre uden at anvende noget oxydationsmiddel, hvorved indigodannelsen 
af de forhaandenværende indoxylforbindelser selvfølgelig i de fleste tilfælde 
maa blive hoist ufuldkommen. Endelig har man ogsaa i et stort antal 
tilfælde — sandsynligvis de fleste — benyttet tilsætning af oxydations- 
midler, som let giver anledning til en feilagtig opfatning af den tilstede- 
værende indicanmængde, idet saavel for stor som for liden mængde af det 
anvendte oxydationsmiddel giver for smaa resultater. 
Den eneste fuldt paalidelige fremgangsmaade er selvfølgelig at fore- 
tage kvantitative bestemmelser af indicanet. De tidligere methoder til 
dette brug lider imidlertid dels af den feil, at de er altfor omstændelige, 
dels giver de heller ikke fuldt paalidelige resultater. 
For at studere indicanuriens forhold saavel under fysiologiske som 
pathologiske omstændigheder, samt for at undersøge forholdet mellem 
indicanmængden i urinen og det i organismen producerede indol har jeg 
derfor fundet det af interesse at søge spørgsmaalet om en let anvendelig 
og fuldstændig nøiagtig methode til kvantitativ bestemmelse løst. Som 
udgangspunkt for saadan methode har jeg benyttet den af Obermayer 
angivne kvalitative indicanreaktion, efter hvilken de i urinen forekommende 
indoxylforbindelser kvantitativt overføres til indigo, som derefter titrimetrisk 
er bestemt ved hjælp af kaliumpermanganat. 
Ved hjælp af denne methode har jeg udført en række fodringsforsøg 
med indol, og det viste sig da, at kun en del af det givne indol kom 
tilsyne i urinen som indigogivende substans. Vistnok viser denne del sig 
ved de udførte forsøg at udgjøre en nogenlunde konstant størrelse; 
bemærkes maa der dog, at undersøgelserne er udførte med en hund, og 
resultaterne kan saaledes ikke uden videre overføres paa forholdene hos 
mennesker. Videre blev der til forsøgene anvendt en og samme hund, 
og man kan derfor heller ikke anse det som fastslaaet, at en gjentagelse 
af forsøgene vil vise samme resultater. Tidligere udførte undersøgelser 
af phenoludskillelsen under analoge forholde synes endog at tale stærkt 
for, at man vil komme til varierende resultater med hensyn til forholdet 
mellem den givne mængde indol og de udskilte kvantiteter indigogivende 
substans. Foruden de indigogivende forbindelser paaviste jeg ved disse 
forsøg, at der udskilles andre parrede svovlsyrer, der muligens er nær 
beslægtede oxydationsprodukter af indol (oxindol, dioxindol og isatin). 
Endelig maa fremhæves, at æthersvovlsyremængden ogsaa viste sig 
mindre end svarende til den tilførte indolmængde, og der er saaledes en 
mulighed for, at der ved siden af indigogivende substanser og parrede 
svovisyrer desuden kommer en dannelse af endnu ukjendte forbindelser. 
