502. 

 jPOA SEROTINA. EHRBi 



GULSPETSAD GrÖB. 



Blomvippan jemn och utbredd. Småaxen egg- 

 formiga, spetsade och 3-5 blommiga. Stråets 

 baljor och bladen inunder sträfva. Ptoten är 

 krypande. 



Ehrhart Gram. Koel Gram. p. 175. Schrad. Fl. Gerra. 1. 29g. — 

 Llljebl Sv. Fl. s. 45. (Poa prarönsis C. pe.lustris). Kl. 5. Tkemänk. Tva- 

 qvimi. — Pfib. Werthem. p. i55. (Poa polymorpha) Hall. fil. in Schleich. 

 Cat. (Poa elegans). Koel. Gram. p. i55. /loffe. Fl. Germ. a. 1. p. 117. (Poa 

 paluJtris). Leens. Heib. n. 68. (P- prateusis). 



K 



■ uru vexter, äfven inhemska och derjemte allmänna ? 

 kunna länge förblifva mindre behörigt anmärkte, vittnar 

 denna art af Gröe-slägtet, hvilken synes föga sällsammare 

 än andra dess slägtingar inom Riket. Den förekommer 

 så väl på odlade ställen, i trädgårdar, mer och mindre sid- 

 ländta ängar, vid sjöstränder, ni. m. Dess rot är perenne- 

 rande och stundom temligen vidt krypande, i synnethet 

 på fuktiga ställen. Flera strån vexa tillsammans raka , något 

 hopkramade, ibiand alnshöga, nederst snedt uppstigande 

 och gifva från de lägre lederna många nya skott eller gre- 

 nar, i. följe hvaraf gräsets blomningstid varar längre än 

 andra arters. Bladen äro jemnbreda, platta, i kanten och 

 på ryggnerven sträfva. Baljorna äro merendels också sträfva, 

 samt baigijäliet (ligula) kort och tverskurit. Blomvippan 

 står helt upprätt, jemn och utbredd med nästan hoxison- 

 tela grenar; men drar sig tillsammans efter befrödningen. 

 Allmänna fästet (Racliis) är nedtill trindt och slätt, upptill 

 kantigt, och straft, äfvensom de slakt spridda grenarna. 

 Småaxen äro eggformigt lansettlika , hoptryckta, stundom 

 5:blommiga, men viss ofta blott 3 blomster, i sjmnerhet 

 senare på året, och dessa äro gröna med något rödbrunt, 

 rnen alltid i toppen gulglänsande. De synes ock liksom 

 här och der ludna af de fina här, som nedtill betäcka blom- 

 skalen emelhm blomstren. 



1 anseende till jordmånens olikhet förändras gräsets 

 utseende. Dtu får ibland helt och hållet en biågrön färg, 

 undantagandes småaxens spetsar, som äro allti ' guliktiga; 

 blir än högre, än lägre, slätare och sträfvare på strået^ 

 och småaxen flera eller färre blommiga. 



