114 
utan har stannat, när han ej anser flera karaktärer nödvändiga för säker 
bestämning. Härigenom har det blivit möjligt att trots de starkt ut- 
rymme krävande bilderna hålla florans volym inom måttliga gränser. 
För övrigt har huvudvikten lagts vid en karakteristik av artens huvud- 
typ, medan former av lägre systematisk valör endast undantagsvis om- 
nämnts. Av hybrider beskrivas något utförligare endast några helt få, 
som förut i allmänhet uppfattats såsom arter. Eljest finner man blott 
deras existens omtalad, eller för vissa släkten, såsom Epilobium och Viola, 
säges blott, att talrika hybrider förekomma. 
Nomenklaturen har av förf. kritiskt bearbetats. Han står på Wiener- 
kongressens grund. Därför möter man också många namn, som för 
svenska botanister klinga rätt främmande. De flesta ha väl införts i 
den av Lunds Botaniska Förening utgivna »Förteckning öfver Skandina- 
viens växter I» (1917), men även i förhållande till denna förekommer åt- 
skilligt nytt. De flesta förändringarna torde ur prioritetshänsyn vara 
nödvändiga, men i andra fall är detta näppeligen fallet. Särskilt gäller 
detta vid vissa släktklyvningar, så t. ex. står man rätt tveksam inför 
behovet alt avskilja Arabis thaliana som ett särskilt släkte Arabidopsis, 
eller att uppdela Linaria på fyra, Erigeron på två släkten o. s. v. I 
det senaste fallet leder detta till en sådan konsekvens, att exempelvis 
E. borealis och E. uniflorus bli ställda inom olika släkten, oaktat de 
bägge arterna äro så närstående, att deras åtskiljande stundom erbjuder 
så stora svårigheter, att även den skickligaste specialist stannar i Oviss- 
het. En annan mindre angenäm förändring är också utbytandet av 
Schedonorus mot Zerna, vilket dock kanske är nödvändigt, om man vill 
behandla släktet som skilt från Bromus. Ett par andra mera uppseende- 
väckande namnförändringar må ock omnämnas, den ena härstammande 
från F. HERMANN, som skapat Brachypodium (i stället för Triticum) cani- 
num, den andra en nykombination av förf. själv, nämligen Scirpus alpinus 
i stället för vår gamla Eriophorum alpinum. 
Åtskilliga arter finnas för första gången upptagna i en svensk flora. 
Säkerligen kommer det på många håll att hälsas med stor glädje, att ad- 
ventivväxterna i så stor utsträckning blivit upptagna. Någon ojämnhet 
råder dock härvid, så att en del utlämnats, fastän de anträffats flera 
gånger, medan andra ytterst sällsynta upptagits. Men av ännu större 
betydelse äro naturligen de inhemska arter, som här för första gången 
möta. I några fall rör det sig om växter, som åtminstone hos oss tidi- 
gare betraktats som varieteter, i andra om sådana, som ej förut urskilts 
i vårt land, och i åter andra om rena nyskapelser. Av sådana nyupp- 
ställda arter förekomma utöver dem som tillhöra Rosa-släktet, som står i 
en kategori för sig, följande: Poa alpigena (Fr. pro var.) Lindm., Carex 
pulchella (Lönnr. pro subsp.) Lindm., Luzula frigida (Buch. pro var.) Sam., 
Betula coriacea Gunnarss., B. concinna Gunnarss., Atriplex praecox Hölphers. 
Saxifraga tenuis (Wg. pro). H. Smith, Crataegus Palmstruchii Lindm., 
C. curvisepala Lindm. samt möjligen någon Taraxacum- och Hieracium- 
art. De eljest största nyheterna möta helt naturligt inom de kritiska 
släktena. Fullkomligt omgestaltats ha sålunda Crataegus, som förf. sedan 
många år ägnat de mest ingående studier, och Betula, där apotekaren 
