118 
en rik blomstring. I motsats mot den skandinavisk-mellaneuropeiska 
skolan har denna :följt den farliga metoden att som grundval och led- 
trådar för sitt arbete ställa vissa på deduktiv väg härledda, obevisade 
postulat, med vilka dess resultat i stort sett kommer att stå eller falla. 
Främst bland dessa postulat har sedan gammalt stått den sats, enligt 
vilken vegetation och ståndort skulle vara direkta och trogna spegelbil- 
der av varandra; ohållbarheten av denna sats har vid skilda tidpunkter 
framhållits av RAGNAR HULT (Försök t. anal. behandl. av växtformatio- 
nerna, 1881, sid. 8—9,) TH. C. E. Fries (Bot. Unters. im nördl. Schweden, 
1913, sid. 48—49), T. LAGERBERG (Skogsvårdsför. Tidskr. 1916, sid. 404—505) 
samt Du RiETZ, FRIES och TENGWALL (Sv. Bot. Tidskr. 1918, sid. 154—158). 
Under det sista årtiondet har inom den engelsk-amerikanska skolan en 
ny dylik ledtråd kommit att i förut oanad grad trycka sin prägel på 
hela denna skolas utveckling. Denna ledtråd är dogmen om den klima- 
tiskt betingade »climaxformationen>. 
En av den amerikanska skolans ledande män, FREDERIC E. CLEMENTS, 
professor vid universitetet i Minnesota, har nu i ovanstående omfångs- 
rika arbete velat ge en sammanfattning av de av denna skola hittills. 
uppnådda resultaten, på samma gång som han där framlägger den egna 
teoretiska åskådning, som skall utgöra grundvalen för hans i förordet 
bebådade stora monografi över Rocky Mountains” vegetation. Då arbetet 
väckt ett visst uppseende och efter allt att döma torde få ett mycket 
stort inflytande på den amerikanska och sannolikt även den engelska 
växtsociologiens framtida utveckling, torde ett kort referat av dess inne- 
håll vara av intresse även för svenska botanister. 
Den märkligaste nyheten i arbetet ifråga är utan tvivel förf:s försök. 
att till full konsekvens föra fram en åskådning, som tidigare utvecklats 
framför allt av honom själv och COWLES, men till vilken tydliga tenden- 
ser även kunnat iakttagas hos TANSsLEY, Moss m. fl. engelska forskare. 
Genom de studier över vegetationens utvecklingshistoria, på vilka de 
amerikanska växtsociologerna under senare år specialiserat sig, synas de 
småningom börjat få en ofta rent undermedveten känsla av det haltande: 
i dogmen om vegetationen som en produkt av »the habitat> och det 
otillfredsställande i de på den senare grundade växtsamhällena. CLEMENTS: 
har nu tagit steget fullt ut; guden »habitat> har blivit högtidligen avsatt 
och guden »development» utropad till dess efterträdare som den allena 
saliggörande nyckeln till den ideala vegetationsforskningens förlovade 
land. 
Det ligger onekligen något visst storslaget i den lugna tillförsikt, var- 
med förf. här formulerar och till ett helt vetenskapligt system utbygger 
en dogm, som för en växtsociolog med skandinavisk-mellaneuropeisk 
skolning väl redan vid det mest ytliga betraktande måste förefalla täm- 
ligen absurd. Grundvalen för hela CLEMENTS” arbete är nämligen dog- 
men om den klimatiskt betingade »climaxformationen». Enligt denna 
skall vegetationen inom varje område med någorlunda enhetligt klimat 
utvecklas i riktning mot en bestämd climaxformation. Denna climax- 
formation är den grundläggande växtsociologiska enheten, och alla andra 
inom samma klimatområde förekommande växtsamhällen äro endast 
