cc a An 
133 
dylika företeelser. Vår nuvarande kännedom om planktons ökologi 
torde emellertid icke möjliggöra en mera detaljerad diskussion härav. 
Vi begränsa därför också i det följande med avsikt vår framställ- 
ning till alt endast omfalta förhållandena inom det nord- och 
mellaneuropeiska klimatområdet. Här kan alltså icke bli tal om 
dylika företeelser — här ha vi alltså verkligen rätt alt räkna med 
de kemiska miljöbetingelserna som den för ytplanktons total- 
karaktär i första hand vegetalionsbestämmande faktorn. 
De forskare, som först på elt systematiskt sätt studerat planktons 
beroende av de kemiska miljöförutsättningarna, äro KoLKwitz och 
MARSSON (1908, 1909). Det »ökologiska system», vari de samman- 
fattat sina vidsträckta erfarenheter, avser visserligen uteslutande : 
alt tjänstgöra vid bedömningen av vattnets renhetsgrad efter förut- 
gången förorening med organiska avfallsämnen. De olika étager 
av vallnets »mineralisalionsgrad>, vilka härvid utskilts, torde emel- 
lertid även under fullt naturliga förutsättningar vara representerade 
i naturen och icke blott i form av en till slutgiltig mineralisering 
tenderade succesion efter förutgången förorening. Jag anser det alltså 
fullt möjligt alt på grundvalen av elt dylikt »system»> verkställa en 
gruppering av de naturliga vattendragens algsamhällen, sådana de- 
samma betingas av miljökemiska förutsällningar. Det är sålunda 
först och främst ett mera allmängiltigt försök i denna riktning, som 
i det följande skall framläggas. 
Det Kolkwilz-Marssonska systemet opererar med 5 olika étager 
med hänsyn till näringstillgångarna i vattnet. Systemet bygger på 
en ingående kemisk analys av vattnet på dessa olika étager. I dessa 
frågor hänvisar jag till originalarbetena. Till var och en av dessa 
étager äro knutna ett större eller mindre antal associationer, an- 
lingen redan kvalitativt därför karakteristiska eller också — väsent- 
ligen jämlikt mina egna erfarenheter — på kvantitativt olika sätt 
företrädda inom de olika étagerna, så alt en representerar optimum 
med högproduktion, en annan i förhållande därtill en näringsfysio- 
logisk utarmningszon o. s. v. De olika éttlagerna äro — jämte deras 
viktigaste karakteristik — följande: 
1. Polysaproba typen (p). — Företrädes av vatten, rika på i 
häftig förruttnelse stadda äggviteämnen. — Associationer uteslu- 
tande heterotrofa, representerade av bakterier, svampar och andra 
färglösa organismer. : 
2. Mesosaproba typen (m). — Asymmetrisk och bestående av 
två specialtyper «, 8. Förstnämnda grupp representerar en diffus 
