141 
längre och (1917) förklarat deras förutsättningar rent miljökemiskt 
— ett tillvägagångssält, som ju härvidlag redan rent fältmässigt 
måste anses berättigat. Granskar man närmare från våra urbergs- 
valten — exempelvis hos HOFFMAN-BANG (1904), ASCHAN (1906) — före- 
liggande kemiskt analysmaterial i jämförelse med av KOLKWITZ 
och MARSSON för vattnets olika »mineraliseringsgrader» medde: 
lade karakltärssiffror, så visar det sig emellertid, att vi härvidlag 
icke längre kunna operera med de saproba beteckningarna. Det 
enda möjliga blir därför alt inrangera dessa associationer i den kata- 
roba typen. KOoLkwitz och MARSSON torde icke i större ultsträck- 
ning ha iakttagit en dylik 
av den enkla anledningen, att det 
nordtyska slättlandets vatten i stort selt aldrig representera elt dylikt 
miljökemiskt armod. 
Den oligolrofa formalionen blir alltså det verkligt näringsfattiga, 
det kataroba vattnets karakteristikon. Den eutrofa formationen 
har däremot under alla omständigheter en viss saprob läggning 
till följd av den rikliga mängd av organisk substans, som här 
sönderdelas. Längre än till gm-stadiet torde dock denna autosa- 
probisering icke leda, och några andra formationer äro därför också 
i stort sett otänkbara i våra sjöars ytvatten. 
a. Den heterötrofa fornyatrönen i sjöar. 
Naturligtvis är merendels ett relativt ringa antal heterotrofa for- 
mer insprängda i de väsentligen av autotrofa organismer uppbyggda 
formationerna. Det ligger ju nämligen i sakens natur, att varje 
form för organiskt liv måste betinga en mer eller mindre avsevärd 
autosaprobisering av slåndortens beskaffenhet — och alltså måsle 
heterotrofa organismer städse vara förhanden. Härifrån och till 
formationer, alldeles behärskade av dylika, är dock steget oerhört. 
I egentliga och naturliga sjöars ytvatten torde något dylikt helt 
enkelt icke vara tänkbart. 
Helt annorlunda förhåller det sig emellertid med bottenvatlinet. 
Här genomduggar ju nämligen under tidernas lopp hela det ofta 
betydliga likregnet från den pelagiska zonen — och här är ständig 
kontakt med ett bottenslam, som inom den eutrofa sjötypen ut- 
märker sig genom en avsevärd näringsrikedom. Det-autotrofa livels 
förutsältningar äro emellerlid här i hög grad begränsade av rent 
fotiska realiteter. Således måste man rent teoretiskt räkna. med 
möjligheten av till bottenvattnet knutna formationer av en heterotrof 
läggning — alltså med en vertikal zonation inom sjöarna, svarande 
