I RS ei Na 
Jämlikt den uppfattning, vi i det föregående utvecklat, represen- 
terar ju den eutrofa sjötypen det limniska uttrycket för omgiv- 
ningarnas »goda» jordmån. Överhuvudtaget måste också enligt vår 
uppfattning vattnets biologi städse betraktas mot omgivningarna 
som bakgrund — en synpunkt, som tydligen av den föregående 
framställningen att döma kan vara mycket givande. 
För den eutrofa sjötypens utbildning inom slättlandets bördiga 
marker behöva därför enligt vår mening några kulturella inflytelser 
icke förutsättas. Den måste helt enkelt till följd av autosaprobi- 
sering av sig själv uppstå under tidernas lopp. 
Det är anmärkningsvärt, att synpunkter sådana som dessa hittills 
alldeles kunnat förbises. För vår del tillmäta vi dem helt enkelt en 
grundläggande betydelse för en rationell utveckling av de plankton- 
ökologiska begreppen. 
Klart är visserligen, att vår uppfattning om den naturliga eutrofa 
sjötypens genesis knappast kan direkt bevisas genom plankton- 
studier inom de lika områden. Detta till följd av den domine- 
rande roll, som kulturen numera över allt spelar i dessa byggder-. 
TEILING (1916) förklarar också, satt de naturliga faktorerna i och 
omkring sjöarna i och för sig ej spela någon utslagsgivande roll 
— — — — , utan det är omgivningarna indirekt, d. v. s. i den mån 
de gynna bebyggelse och odling.» Vi kunna naturligtvis icke accep- 
tera denna sats, vilken ju går fullständigt emot vår egen grund- 
uppfattning, som just i omgivningarnas direkta beskaffenhet ser den 
första betingelsen för formationens närmare gestaltning. Som ett 
bevis för det riktiga i vår tolkning kan emellertid hänvisas till i 
litteraturen föreliggande meddelanden angående autosaprobiseringens 
effekt (jfr t. ex. KoLKwitz 1911). En rent experimentell bekräftelse 
härpå torde vidare få anses framgå ur sådana av mig med an- 
vändning av näringsfattiga vatten genomförda gödslingsförsök, var- 
vid kombinationen elektrolyter + organisk substans — alltså just 
det material, som den eutrofa sjötypens alldeles oavsett varje slag 
av kultureffekt äger — givit de allra största högproduktioner. En 
del hithörande litteratur har sammanställts i mina arbeten 1917, 
1918. Takttagelser över relativt naturliga associationsgrupperingar 
— jfr NAUMANN (1911—1919), PLÖMECKE (1914) m. fl. —peka vidare 
i alldeles samma riktning. Visserligen gäller allt detta egentligen 
heloplankton; men i princip torde dessa erfarenheter böra tiller- 
