165 
Carex stricta-associationen. 
Den är en av de fysiognomiskt mest framträdande i de gottländska 
myrarna och kanske den allra mest betydande för utvecklings- 
gången. Den utgör mer eller mindre sammanhängande partier i 
olika utvecklingsskeden utöver hela starrmyren men framträder mera 
enhetligt som ett här och där avbrutet randbälte, löpande utmed 
backmyren (»laggarna»). Synnerligen ren och yppig i mera lågni- 
våiga stråk av starrmyren av markerad erodiv natur, således varest 
i myrkanterna vårströmmen tar väg, och där det enligt uppgifter 
på orten »drar och rinner» även under vintern. På dessa lokaler 
är ej någon sedimentation eller Chara-vegetation — om ej Chara 
aspera (jfr LJuUNGQvisT 1914, sid. 31). I stället är Amblystegium som 
bottenvegetation gynnad: Carex stricta — Amblysteqium scorpioides är 
den karakteristiska kombinationen, som tillsammans med och bunden 
till nyssnämnda slags lokal är en formationsekologisk enhet (jfr anf. 
st. sid. 11). Dessa lokaler äro Hemse och Alva inmyrar, vidare ut- 
med de södra myrlaggarna (i synnerhet s. om Nyträsk), i Silte inmyr 
vid Bjerges med fortsättning utmed skogskanten fram till Risala 
träsk, där den avlöses av Schoenus nigricans-association; vidtar åter 
utmed laggarna n. om Risala, och fortsätter utmed norra sidan, 
starkt markerad i vikarnas vattendrag (jfr anf. st. sid. 2—3), ända 
till Fardhems lagg i nordost, där åter Schoenus nigricans avlöser 
framemot Stlångaåns mynnig, där åter C. stricta tar vid (jfr anf. st. 
vegetalionskartan). I punsområdena — myrens erodiva delar i all 
synnerhet — anger associationen karaktären. 
Kring de mindre träsken — gölarna och punsarna (beträffande 
terminologi, se anf. st. sid. 2) är associationsfördelningen denna: 
Cladium och Carex filiformis på sydvästsidan och C. stricta på nord- 
ost-erosionssidan (jfr anf. st. sid. 16). Vid småträskens utdaning 
har nämligen vid de eroderande krafternas ensidiga inriktande elt 
urval ägt rum; de erosionskänsligare Carex filiformis och Cladium 
ha gått i regressiv facies, under det den erosionshärdigare Carex 
slricta kvarstått och förhållit sig progressiv. 
De båda associationsgruppernas i stort selt motsatta lokalisering 
kan förstås av följande schema med de två ekologiska ylterlighe- 
terna, C. stricla och C. filiformis som exempel. Vårflödet i sam- 
band med isverkan orsakar under översilning från öster till väster 
en relief av oberörda och högre partier av C. stricta samt lägre, 
