170 
äng. — De normala sugrötterna hos C. stricta gå djupt ned i torven. 
och då i analogi med vad i allmänhet gäller tuvbildningar dessas: 
djupare bottenkäle försvinner senare än i omgivningen, så försenas 
också rötternas inträde i funktion. Mot detta minus i tuvans eko- 
logi balanserar dock den tidigare uppvärmningen av tuvkalotten,. 
som i själva verket bringar knopparna till en tidig utveckling — 
enligt uppgift på orten tidigast av alla myrväxterna, varvid de nyss- 
nämnda ytliga mullrötterna först komma till användning för absorb- 
tion av smältvattnet och det tidigare, ju högre tuvan blir. Först 
längre fram, parallellt med stigande transpiration och större vatten-- 
omsättning träda sugrötterna i funktion, men även då för en del 
skott (se ovan) ersatta av humusrötterna. Detta kan då för denna. 
hemikryptofyts vidkommande vara ex. på den av VaAuL (1911) for- 
mulerade satsen: »il existe donc une correlation entre la protection 
contre U'hiver et la faculté de prolonger la période de végétation.» 
Tuvans vattenhushållning torde kunna uppfatlas så, att sugrötterna 
betjäna med huvudströmmen, under det att tuvan själv — en kom- 
pakt svamp med stomme av skott, rötter och mellanfyllning av 
detritus — vid nederbörd ackumulerar vatten och förmedels de: 
vikarierande ytrötterna provisoriskt uppehåller vattenbalansen. Huruw 
viktiga i tuvans liv dessa adventivrötter äro, kan vidare förstås av 
den konkurrens om grundvattnet, den djupare rotfilten har att ut- 
stå med den omgivande, intensivt valtenkvarhållande Amblystegium- 
torven, som är associationens karakteristiska följeslagare. Torven är 
för växtrölterna en fysiologiskt torr botten. Gentemot den Schimperska 
åsikten om orsaken härtill invänder CoQuipÉ (1910), att den knap- 
past är hållbar beträffande torv på kalkgrund, och ser orsaken i 
den humifierade, m. 1. m. kolloida torvens oerhörda vattenkapa- 
citet, varvid dock icke överskottet kommer rötterna till godo utam 
stannar ovan torven. Och mältad med vatten är den impermeabel 
därför. — Och när även inuti tuvan humifieringen nått en viss. 
gräns och konkurrensen med den påkomna nya vegetationen stöter 
till, börjar C. stricta-tuvans avdöende på allvar i och med en ge- 
nomgående vatten-näringsbrist. 
Carex stricta-associationen är den mest motståndskraftiga mot ero- 
sionen och t. o. m. gynnas därav (jfr ovan). Saken kan också från 
en annan utgångspunkt uttryckas så: typen lämpar sig för slamfångst 
i stritt vatten. Tänker man sig ett sedimenteringsområde, t. ex. 
Storsäv — som hyste en tämligen regellös blandning av sump- 
växthbestånd under gynnsamma betingelser för alla — så småning- 
