CT 
om omvandlat till erosionsområde, skulle den ena efter den andra: 
av de sträckledade typerna utmönstras därifrån (Phragmites, Carex” 
filiformis m. fl.); men Carex stricla kvarstode till sist. Den färdiga 
associationsfördelningen i myren illustrerar också förhållandet (jfr 
ovan) liksom också — särdeles klart — i myrens utlopp med 
Carex stricta och C. filiformis på erosions- resp. sedimenterings- 
sträckor. 
Endast isen förmår rubba C. stricta-socklarna. En deli punsarna 
och träsken isolerade tuvor voro troligen transplanterade av isen 
från starrmyren. Vid kortare förflyttning kunde enligt flera observa- 
tioner ursprunget återfinnas som en håla i träskbottnen, passande 
till tuvan några meter därifrån. Sådana utflyttare — alltså med 
avslitna sugrötter — hade ändå ett friskt utseende, tack vare den 
förutnämnda svampen av detritus och intracaespitösa adventivrötler. 
Huru ett sådant inom sig slutet tuvkomplex rent av tål vid ett va- 
gant levnadssätt ger SCHRÖTER (1904) ett analogt exempel på i 
Carex firma, som vid fjällskred kan utsättas för en radikal om pla- 
cering — och ändå efflorescera på den nya vistelseorten med hjälp 
av humusanhopningen i tuvan. 
Om man med SCHRÖTER, som vänder sig mot det brukliga starka 
åtskiljandet av associationen och dess ståndort med associationen 
ensidigt såsom funktion av ståndorten (jfr anf. st. sid. 11), anser, att 
med en dylik nyligen exemplifierad tillspetsning av reciprocileten 
mellan ståndorten (s. s.) och associationen denna delvis är sin egen 
ståndort, som förändras och tar karaktär av associationen själv, 
har med dessa exempel funktionsförhållandet rentav invertlerats: 
ståndorten, d. v. s. det autobiogent edafiska elementet inuti tuvan 
är funktion av associationselementet (luvan), som vid förflyttning- 
en tar med sig sin ståndort. Mest renodlad är den formations- 
ekologiska enheten (jfr anf. st. sid. 11) hos de s. k. marklöparna 
i landfloran och aegagropilatypen hos vattenfloran. Där är obe- 
roendet av underlaget — åtminstone momentant — slutfört, då — 
åtminstone vad den av mig närmare studerade cyanofycé-aegagro- 
pilan angår — denna sluter inom sig infångad eller autogen detrilus 
för en fortgående tillväxt. 
Carex slrieta-tuvans efflorescens efter en förflyttning underlättas 
och säkras dessutom av rötternas starkt regenerativa förmåga: 
strax ovan en avsliten sugrols såryla utväxer en sidorot, som omedel- 
bart intar moderrotens riktning och liksom skarvar densamma. Av- 
slites även denna, utväxer en ny skarv o. s. v. På så sätt erbju- 
