219 
talet cellager från i regel 5 å 6 till 3, i några fall endast 2. Därjämte 
ändras cellformen, så att ett likformigt, homogent parenkym utan 
differentiering i palissad- och svampvävnad uppstår. dCellerna äro 
vattenklara samt stora och rundade, i andra fall tillplattade och 
oregelbundet veckade. Intercellularerna reduceras. Likaså nedsättes 
halten av de i mesofyllet inströdda oxalatdruserna. De mekaniska 
elementen kring medelnerven utbildas föga och försvinna på sina 
ställen å bladens deformerade basalfält. Epidermiscellerna bliva 
något mindre å de deformerade bladfälten och åtminstone på över- 
sidan — i samband med bladens starka utveckling på bredden — för- 
hållandevis bredare än å normala fält. Vad beträffar klyvöppningarna, 
vilka normalt träffas övervägande å bladöversidan, försvinna dessa. 
Å de deformerade bladen träffas sådana endast ispetsen, där kloro- 
fyllfärgningen finnes kvar och vävnaden i det stora hela är mindre 
förändrad, samt i en zon på gränsen mot det ofärgade basala fältet, 
varest de — liksom i spetsen — förekomma på båda sidor av bladen, 
dock, som. det synes, talrikast på översidan. Å ifrågavarande över- 
gångszon erbjuda klyvöppningarna ett särskilt intresse, i det de här 
starkt tendera till patologiska utbildningsformer. Sålunda träffas 
allmänt trecelliga stomata, uppkomna genom tvärdelning av ena 
slutcellen, undantagsvis även fyrcelliga typer, där båda slutcellerna 
erfarit sådan delning. Andra yttringar av patologisk ombildning 
bestå i snedhet, förskjutning och asymmetri eller i övrigt deforma- 
tion av slutcellerna. Därjämte är centralspringan icke sällan utfylld 
genom ett brunfärgat, hartsliknande sekret, som ofta träffas som 
innehåll även i slutcellerna. (Jfr fig. 4, e—h). 
De i bladkanten befintliga håren äro ledade, ej sällan oregelbundet, 
så att korta och långa ledceeller omväxla med varandra. Ävenledes 
händer det, att håren äro gaffelgrenade, varvid sidogrenarna kunna 
utgå så väl vid hårets bas som längre upp. Ej sällan äro grenarna 
förhanden endast såsom rudiment och antydas då blott genom 
längddelning av någon hårets ledeell. Hårbildningar träffas även' i 
kanten av normala blad, men de sitta där betydligt glesare och 
visa, så vitt jag kunnat finna, aldrig förgrening. (Jfr fig. 4, i—n). 
Å hårcellernas yta finnes en kraftig kutikularstruktur, vilken ter 
sig såsom oregelmässig knottrighet. En liknande struktur, i form 
av slingrande, sicksacklöpande åsar och veck, iakttages ofta även 
å bladens epidermisceller. 
