343 
åsikten varil mest antagen, som i levermoss-systemet sältler ricciacéerna lägst 
och anthocerotacéerna högst, och som i varje fall betraktar de sistnämnda 
som topp-punkten och avslutningen på en utvecklingsserie. Som en av de 
främsta representanterna för detta åskådningssätt må anföras H. LEITGEB 
(prof: i Graz, 18353—1878), vars i slutet av 1870-talet publicerade klassiska 
arbete, >»Untersuchungen "uber die ELebermoose>, bildar den säkra anato- 
misk-utvecklingshistoriska grunden för vår kännedom om levermossorna. 
Grundläggande för L:s uppfattning av t. ex. Marchanlia-seriens systema- 
liska anordning var arkegonens och anteridiernas ställning: hos sådana 
släkten som Marchantia, Preissia m. fl. förekomma dessa på i skottspet- 
sarna bildade receptakler, som äro att uppfatta som särskilda metamor- 
foserade, greniga skott med begränsad tillväxt. Förekomsten av rhizoid- 
rännor, fjäll m. m. talar ju tydligt för receptaklernas skottnatur. Hos 
åter andra som t. ex. Plagiochasma, Clevea m. fl. förekomma anteridierna 
och arkegonen på receptakler, som stå i rader på bålens ryggsida, alltså 
icke toppställda, och som sakna rhizoidrännor. Dessa receptakler upp- 
faltas av L. som dorsala, icke förgrenade utväxter från bålen, icke ho- 
mologa med dem hos t. ex. en Marchantia. Slutligen saknas alla slags 
receptakler hos Riccia-gruppen, där anteridier och arkegon hava en mer 
eller mindre diffus anordning på bålen. Vissa hithörande ha kanske 
ännu arkegonen i grupper eller rader, men hos de flesta äro de strödda, 
utvecklande sig i akropetal följd, i den mån bålen tillväxer. Tolkningen 
av denna scrie var nu mycket enkel. Riccia var den enklaste och där- 
för den primitivaste typen, Marchantia den mest komplicerade och där- 
för höjdpunkten på serien. Detta syntes desto naturligare, som en jäm- 
förelse mellan sporogonen tycktes peka åt samma håll. Hos Riccia är 
ju sporbildningen total, och elaterer saknas; hos en lågt stående mar- 
chantiacé som Corsinia finnes i sporogonet ett sterilt parti, en antydan 
till ett slags fot, på samma gång jämte sporerna finnas sterila »näringsceller»>, 
ett slags bildningar motsvarande elatererna, men utan spirallister. Slut- 
ligen visar sig Marchantia-sporogonet med sin differentiering i skaft och 
kapsel, sina väl utbildade elaterer o. s. v. som den högsta typen. Sådan 
var den Leitgebska uppfattningen. 
F. O. Bower, professor i Glasgow, har ytterligare utvecklat och gene- 
raliserat denna tanke i sin teori om sporofytens uppkomst hos arke- 
goniaterna genom en successiv sterilisation av en ursprungligen helt i 
sporbildning övergående zygot. Härigenom bleve sporofyten att uppfatta 
som en inskjuten, »interpolerad>, fas mellan själva zygotbildningen (befrukt- 
ningen) och reduktionsdelningen, vilket ju är den huvudsakliga innebörden 
i den Bowerska s. k. interpolationsteorien för sporofytens uppkomst. 
LEITGEBS uppfattning, att marchantiacéreceptaklerna äro av olika na: 
tur, dels metamorfoserade skottbildningar och dels dorsala utväxter, leder 
dock till vissa svårigheter. Redan HOFMEISTER hade också framkastat 
lanken, att alla marchantiacéreceptakler vore -- trots olika organisation 
— med varandra homologa bildningar av skottnatur. En svårighet 
för det Leitgebska betraktelsesättet är, att det leder till den slutsatsen, 
att hos vissa släkten (RBeboulia, Fegatella m. fl.) 3- och 2-receptakler vore 
av olika morfologisk natur, enär hos dem &-ställningarna bleve dorsala 
