344 
ulväxter från bålen, medan 2-receptaklerna bleve metamorfoserade skolt. 
Hos Marchantia och Preissia vore däremot både >- och 2-receptakler 
metamorfa skott. Detta vore högst osannolikt, enär det ju annars är regel i 
växtriket, att såväl >- som ?-organ jämte de bildningar, som uppbära dem, 
alltid äro homologa med varandra. Även de fjäll, som förekomma 
på de förment olika slagen av receptakler, erbjuda svårigheter för 
LEITGEBS antagande. Den ovan omnämnda Plagiochasma bär näm- 
ligen fjäll vid basen av sina oskaftade, i rader på bålens ryggsida sit- 
tande receptakler, som enligt L. vore dorsala utväxter. Om nu dessa fjäll 
cj vore reducerade fjäll, homologa med dem, som sitta på de metamorfa 
skottreceptaklerna, så nödgas man antaga, att fjällen utbildats på 
bålens översida, varifrån ju receptaklerna själva vore utväxter. Detta 
är emellertid högst osannolikt, emedan aldrig annars hos några mar- 
chantiacéer fjäll utbildas från bålens översida. De äro alltid strängt 
lokaliserade till undersidan. 
Trots dessa morfologiska svårigheter har likväl LEITGEBS uppfalt- 
ningssätt i regel slagit igenom. 
GOEBEL, som ägnat mossorna ett mångårigt, ingående studium, har i 
sina tidigare arbeten, t. ex. vid behandlingen av mossorna i SCHENKS 
»Handbuch der Botanik», Bd II, Breslau 1882, helt anslulit sig till denna 
uppfattning, och ännu i den 1:sta upplagan av hans »Organographie der 
Pflanzen> (Jena 1900—01) möter oss 1 stort sett samma åskådning. Helt 
annat är emellertid det uppfattningssätt i dessa frågor, som kommer till 
synes i den fullständigt omarbetade 2:dra upplagan av hans »Organo- 
graphie». GOEBEL ser nu ej längre i den Leitgebska Riccia— Marchantia- 
serien en progressiv serie med Marchantia som topp-punkten, utan i 
stället en regressiv, d. v. s. Riceia är slutpunkten i en reduktionsserie, 
som -begynner med Marchanlia och sedan steg för steg förenklas och häm- 
mas 0. s. v., ända till dess att slutpunkten är nådd hos Riceia, som 
alltså blir ett växtsläkte, som till de högsta marchantiacéerna förhåller 
sig ungefär som t. ex. en Lemna till de högsta inom ordningen Arales. 
Det, som kommit G. att så totalt ändra uppfattningen om marchantia- 
céernas fylogenetiska sammanhang, var studiet av en märklig kinesisk 
levermossa, som slumpen förde i hans hand med jord från några från 
Kina till Mänchen försända tebuskar. Denna levermossa, som G. identi- 
fierat med GRIFFETHS släkte Monoselenium, är också en högst märklig 
typ. Habituellt liknar den en Pellia och har en mycket tunn och genom -: 
skinlig bål, som saknar varje assimilationskammarsystem, och är Mono- 
selenium den enda hittills kända marchantiacé, som icke ens har spår 
av dylik vävnad. Sin marchantiacénatur visar den dock genom före- 
komsten av fjäll och typiska tapprhizoider samt framför allt genom sina 
receptakler. Monoeci är rådande, och sitta >-receptåklerna omedelbart 
bakom = 2-receptaklerna, vilka äro tydligt toppställda och bilda avslut- 
ningen på skottet. Stundom kunna även androgyna receptakler före- 
komma. Ett kort, obetydligt, ofta med bålen sammanvuxet skaft uppbär 
3 -receptaklerna, som även, om ock sparsamt, äro försedda med fjäll 
och tapprhizoider. Anteridierna anläggas centrifugalt, alltså med de 
yngsta ut i kanten. 
