345 
GoEBEL har nu i detalj närmare undersökt receptaklernas utvecklings- 
historia, och har därvid lyckats påvisa, att den dorsala ställningen en- 
dast är skenbar. I själva verket äro även >&-receptaklerna av skolt- 
natur, till anlaget toppställda, men de förskjutas upp på ryggsidan däri- 
genom, att mycket tidigt ett nytt ventralskott anlägges, som samman- 
väser med moderskottet och avslutas med ett 2-receptakel. Härigenom 
är alltså fastslaget, att någon principiell morfologisk skillnad mellan 
7- och 2-receptakler med avseende på anläggning och ställning 
på bålen icke finnes; de äro fullkomligt homologa bildningar. Vad 
som gäller om Monoselenium's dorsala receptakler gäller även de 
andra, och den Hofmeistlerska tanken, att alla levermossreceptakler — 
oberoende av sin ställning — äro med varandra homologa skolt- 
bildningar, har härmed av G. bevisats vara riktig. Till samma re- 
sultat har även helt nyligen KaAsnYAP kommit till beträffande 3-recep- 
taklerna hos Plagiochasma. Sådana företeelser som ventralfjäll och tapp- 
rhizoider på &-receptaklerna tarva nu ingen vidare förklaring, ty deras 
förekomst på receptäkler, som äro omvandlade skott, är fullt naturlig. 
Med avseende på anteridieutvecklingen visar sig Monoselenium Ööverens- 
stämma med såväl marchantiacéer som jungermanniacéer. I regel sker 
nog anteridiets delningar efter det för de förra gällande, mera ur- 
-sprungliga schemat, men dessutom förekommer ofta en förenkling av 
celldelningsförloppet, överensstämmande med vad som är regel hos de 
mera härledda jungermanniacéerna. Monoselenium visar sig således ten- 
dera åt en förenklad typ. 
Beträffande Monoselenium's sporogonutveckling förtjänar alt framhållas, 
all ett kort, rudimentärt kapselskaft kommer till anläggning, men det 
utvecklas icke vidare och spelar alls ingen roll vare sig vid sporogonets 
exposition eller vid sporspridningen. Jämte sporer förekomma i kap- 
seln dessutom egendomliga bildningar, nämligen dels ett slags i växten 
avstannade »elaterer»>, avlånga eller med antydan till spiralbandslister, dels 
ock ett slags med kromatoforer och stärkelsekorn försedda »näringsceller>, 
tydligen även de ett slags degenererade och omvandlade spormoderceller. 
Genom de nu i korthet skildrade organisationsegendomligheterna är 
det ju tydligt, att Monoselenium är en i flera hänseenden i hög grad re- 
ducerad form. Reduktionsföreteelserna kunna i korthet sammanfaltas 
sålunda: assimilationskammarsystemet å bålens översida har helt och 
hållet försvunnit. Att detta verkligen är en reduktionsföreteelse visas 
tydligt vid jämförelse med släktet Dumorliera. Detta tropiska marchantia- 
césläktes anatomiska byggnad har redan för länge sedan skildrats av 
GOEBEL (Pflanzenbiol. Schilderungen. — II, sid. 222, Marburg 1891) och även 
ingående behandlats av ERNST. Här anlägges i skottspetsen ett ofull- 
ständigt assimilationskammarskikt, men en övre epidermis, »taket> till 
kamrarna, kommer aldrig till utveckling. Även de cellrader, som bilda 
kamrarnas >»väggar», vilka uppbära »taket>, utebli, eller av dem finnas 
blott spåren kvar i form av ett ofullständigt rutsystem, och slutligen för- 
svinna längre bak å bålen även assimilationstrådarna, så att bålen får 
en lika enkel byggnad som hos en tallös jungermanniacé. Hela denna 
tydliga reduktion hos Dumortiera får sin biologiska förklaring genom att 
