346 
denna växt är en hydrofilt utbildad tropisk regnskogsväxsxt utan behov 
av det Itranspirationsskydd, som kammarsystemet innebär. Andra Du- 
mortiera-arter, som förekomma även på torrare lokaler, ha normalt 
assimilationskammarsystem. Regnskogs-Dumorliera'n är således reduce- 
rad, och med kännedom härom är det ju också tydligt, att detsamma 
måste vara fallet med Ionoselenium. Alt dennas organisation skulle 
vara primiliv motsäges alldeles av receptaklernas och sporogonets 
organisation. Tydlig reduktion med avseende på bålens vegelativa 
byggnad visar även släktet Cyalhodium, som undersökts av både GoEBEL 
och LANG. 
De hanliga receplaklerna hos Monoselenium visade ju prov på tydlig 
reduktion med hänsyn till skaftets utbildning och de rudimentära fjällen. 
Även själva receptakelskivans form och anteridiernas anordning pekar 
emellertid enligt GOEBEL åt samma håll. De anläggas på den nästan 
runda receptakelskivan centrifugalt med alla de yngsta anteridierna i 
skivans kant. Hos en Marchantia med tydligt sammansatta, strålfor- 
miga receptakler anläggas ju anteridierna i radiala rader utefter strå 
larna, de äldsta innerst, de yngsta ytterst, och varje stråle på ett dy- 
likt sammansatt receptakel motsvarar ett helt enkelt receptakel hos t. ex. 
en Lunularia, där anteridierna anläggas akropetalt åt ett håll, åt skolt- 
spetsen, men icke radialt. Nu finnas former med sammansatta re- 
ceptakler, där strålarna emellertid börja bli mindre utpräglade, men att 
receptaklet verkligen är sammansatt framgår därav, att åtminstone ante- 
ridierna fortfarande anläggas i radiala rader alldeles som hos de tydligt 
sammansatta. Slutligen försvinna strålarna alldeles, och receptaklet blir 
rundat skivformigt, men att denna enkla skiva verkligen härstammar från 
elt sammansalt förgreningssystem, det framgår av antleridiernas alltjämt 
centrifugala anläggning. Härigenom blir det en iögonenfallande olikhet 
mellan dessa genom reduktion enkla receptakelskivor och de primitiva 
enkla som hos Lunularia. Den anordning av anteridierna, som före- 
kommer hos Monoselenium, visar alltså, att dess receptakel är en mycket 
reducerad bildning, där reduktionen gått så långt, att dess natur av 
skottsystem nästan blivit utplånad. Skaftet har, om det hos dylika typer 
ens kommer till utveckling, i varje fall förlorat sina rhizoidrännor, och 
det är endast på jämförelsens väg man kan leda i bevis, att det verk- 
ligen är av skottnatur, homologt med det hos en Marchanlia. 
Genom studiet av Monoselenium har GoEBEL alltså kunnat uppvisa, 
att beträffande &-receptaklerna en utveckling i regressiv riktning, en 
reduktion eller förenkling, ägt rum inom marchantiacé-serien. Ja, denna 
har slutligen gått så långt, att som t. ex. hos släktet Corsinia nästan 
varje spår av receplakel försvinner, och arkegon och anteridier upp- 
stå direkt på bålen. Endast deras radiala anordning kring en obe- 
tydlig central upphöjning — den sista resten av receptaklet — jämte 
några som perikätialblad funktionerande fjäll vittna om att denna arke- 
gon- och anteridiegrupp måste uppfaltas som ett försvunnet receptakel. 
Steget härifrån ner till den enkla Riccia-typen är ju sedan icke långt. 
Sådan är GOEBELS uppfattning av utvecklingsgången av marchantia- 
et-serien, avläst på anteridiereceptaklernas organisation, 
