349 
lig motsats mot den, som hyllas av BowERrR och särskilt SCHIFFNER, vil- 
ken uppfattar Anthoceros som den högsta levermosstypen. 
För bedömandet av Anlthoceros-frågan kan det även vara av vikt att 
påpeka, att hos denna levermossa finnas större likheter mellan gamofyt 
och sporofyt än hos någon annan mossa. Bägge generationerna hava ju 
här en högre grad av självständighet än inom andra mossgrupper, 
och denna visar sig däri, att även sporofyten är grön och kan assimilera. 
Men dessutom har GOoEBEL påvisat, att såväl gamo- som sporofyt ha 
klyvöppningar av samma typ. De sedan gammalt bekanta tvåcelliga klyv- 
öppningarna av fanerogamtyp på sporogonet hava ju alltid spelat en stor 
roll vid de systematiska diskussionerna, i det man hållit före, att hos 
levermossor typiskt tvåcelliga klyvöppningar endast förekomme på Aniho- 
ceros-sporogonet. Hos flera sydamerikanska Anlihoceros-arter har G. nu 
emellertid funnit precis likadana klyvöppningar på gamofytens undersida. 
Detsamma är fallet hos Dendroceros. Att dessa klyvöppningar på gamo- 
fyten funktionera som vattenporer, införselmynningar till slemkanaler 
0. s. Vv. spelar ju ingen roll. Huvudsaken är, att morfologiskt lika bild- 
ningar förefinnas på gamofyt och sporofyt. Alltså kan icke gärna de 
mångomtalade sporogonklyvöppningarna vara några nybildningar på 
en sporofyt, som allt mer börjar antaga någon slags fanerogamstruktur, 
vilket BowERS interpolationsteori fordrar. Saken får mycket enklare 
sin förklaring, genom att Anlhoceros är relativt primitiv och att inom 
levermossorna de största likheterna mellan gamofyt och sporofyt före- 
finnas inom de ursprungligaste grupperna. Andra anthocerotacéer, som 
visa sig mera härledda med avseende sporogonets inre byggnad, ha även- 
ledes på sporogonet reducerade, funktionslösa klyvöppningsanlag. 
Sammanfattningen av det hela blir alltså, att GoOEBEL anser Anlhoceros 
som en i alla avseenden relativt primitiv och ursprunglig levermossa. 
Anmärkningsvärt är, att detta är en åsikt, som bland bryologer förfäk- 
tals t. ex. av S. O. LINDBERG redan år 1875, medan den åter står i up- 
penbar motsats till de åsikter, som hyllas av systematici som SCHIFFNER 
och morfologer som BowER och CAMPBELL. 
Även inom jungermanniacé-serien finner GOoEBEL flera reduktionsföre- 
teelser t. ex. återbildning av tallösa former från foliosa (Zoopsis, Plerop- 
siella), reduktion av blad, såväl underblad, amfigastrier, som sidoblad samt 
reduktion av periant ända till fullkomligt försvinnande. 
Även inom bladmossornas ordning finner GOEBEL en mängd reduk- 
tionsföreteelser, ehuru här icke så tydliga recessiva serier äro förhanden 
som inom levermossordningen. Dock hava såväl vegetationsorganen hos 
gamofyten som även sporogonet varit underkastade en reduktion. Så upp- 
fattar GOEBEL t. ex. de s. k. protonemamossorna (Buxbaumia m. fl.) som 
reducerade. Ganska allmänt utbrett är undertryckandet av bladbildningen 
på fertila skott (Polylricham, Mnium m. fl). Hos Sphagnum, där anteri- 
dierna sitta i bladvecken på särskilda skott, visar G., att detta i själva 
verket är en till ytterlighet driven reduktion av ett helt skott, som ut- 
bildat ett enda toppställt antheridium 0. s. v. På sporofyten visar sig 
reduktionen t. ex. i utebliven seta-bildning hos Sphagnum och Andraea, 
och G. ser i pseudopodiet en ombildad >»vaginula», som utvecklats kor- 
